Stanislav Češka

Případ tajemného lukostřelce

Zločiny na Velké Moravě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2019

Obálka © Martina Černá, 2019

Foto na obálce © Archeologický ústav AV ČR, Brno, v. v. i.

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8717-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8718-5 (mobi)

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Poděkování

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Zdeněk Klanica, Bohuslav Klíma ml., Pavel Kouřil, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Karol Pieta, Lumír Poláček, Josef Poulík, Naďa Profantová, Rudolf Procházka, Alexander T. Ruttkay, Čeněk Staňa, Peter Šalkovský, Vladimír Turčan, Emanuel Vlček.

Dovolil bych si také poděkovat panu řediteli Archeologickému ústavu Akademie věd ČR Brno PhDr. Lumíru Poláčkovi, CSc. a Mgr. Zdence Kosarové z téhož ústavu v Brně za poskytnutí předlohy pro foto na obálce.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je sice založený na skutečných událostech, avšak jako celek je vymyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1

Moravgrad,1 r. 905

Zamyšleně pozoroval majestátní baziliku Panny Marie, jejíž sněhobílá omítka před ním jasně zářila ve svitu slunce pomalu stoupajícího po obloze.

Barevné vitráže oken obklopené bílou omítkou se leskly jako drahokamy. Čistě bílé stěny baziliky dávaly vyniknout kráse vitráží a celá stavba mu připadala jako ten nejvzácnější drahokam zdobící druhé největší město Moravského království. Větší byl pouze jeho Veligrad2, město, jehož správu mu před skoro třiceti lety svěřil král Rastislav blahé paměti, pro něj ten největší a nejmoudřejší vládce, kterého Bůh jeho vlasti daroval. Pravda ovšem byla, že tak velký kostel jako moravgradská bazilika Panny Marie v něm vybudován nebyl.

Vysoký, vzpřímeně stojící bělovlasý muž mlčky pozorující obrovskou baziliku před sebou a jako obvykle při svém příchodu k ní tiše rozjímající téměř neznatelným pokývnutím hlavy odpovídal na pozdravy a úklony kolemjdoucích.

Muže v plášti z drahého plátna utkaného z jemného lnu obarveného do temně ruda a zdobeného zlatým vyšíváním všichni kolemjdoucí uctivě zdravili, protože jej všichni, nebo téměř všichni znali. A i ti, kteří se s ním doposud osobně nepotkali, o něm dobře věděli a vážili si ho.

Všichni dobře věděli, že kníže Slavomír z Dolnogradu3, župan veligradský, druhý muž Moravského království hned po králi, celý svůj život věnoval službě rodné zemi a vykonal pro ni tolik, že by to stačilo na několik jiných životů. Mnohokrát za svou zem a její lid nasazoval svůj život v bojích, jindy zase díky svému vzdělání, důvtipu a moudrosti dokázal při nejrůznějších jednáních získat pro Moravské království maximum možných výhod i bez prolévání krve. A pokud už k tomu prolévání došlo, dokázal opět vše dojednat tak, aby Moravské království z takových bojů vyšlo mocnější a silnější.

Jen málo lidí v této zemi dokázalo ve své osobnosti tak propojit vzdělanost, životní moudrost a diplomatickou obratnost. A když to vše bylo navíc podloženo osobní statečností, odrazilo se to potom nejen v náklonnosti těch, jimž vládl i sloužil, nýbrž i v respektu těch, proti kterým Slavomír stál.

Slavomír byl prostě pevnou součástí, přímo jedním ze základů posledních desetiletí historie moravské země. Bylo to i proto, že kromě duševní svěžesti jej Hospodin obdaroval fyzickou zdatností. Přišel na svět už léta Páně osmistého třicátého. V době, kdy díky moudrosti knížete Mojmíra I. blahé paměti, který na Moravu pozval pasovského biskupa Reginhara, se tehdejší Moravské knížectví oficiálně přihlásilo k nastupující křesťanské víře a zařadilo se tak mezi přední státy a národy Evropy.

Slavomír se pak dožil věku, o kterém mohli mnozí pouze snít. Hospodin mu dal strávit na tomto světě už celých sedmdesát pět let. Mnozí, pokud jim už bylo také dáno, aby na zemi prožili podobně dlouhá léta, byli slabí a odkázaní na pomoc svých blízkých. Pro Slavomíra však něco podobného neplatilo. Občas samozřejmě i jeho potrápily už poněkud opotřebované klouby a kníže si je s potěšením vyhříval na slunci. Po chvíli odpočinku však jeho postava byla zase pevná a vzpřímená, jeho pravice dokázala pevně uchopit velký, vzácný meč s damaškovou čepelí, který si kdysi přivezl z Byzance a jehož ostří poznala řada nepřátel moravské země.

Do Slavomírova obličeje dlouhý a často dramatický život vryl hluboké vrásky. Šedivé vlasy, které lemovaly jeho tvář, však byly stále husté a spadaly až na ramena. Kníže Slavomír byl bohatě obdarován mnoha nadáními a schopnostmi. Mezi nimi však vynikala jedna, docela pozoruhodná. Byl to um, který se vyskytoval jen vzácně a byl dán pouze málokomu.

Slavomír totiž dokázal úspěšně pátrat po pachatelích těch nejtěžších zločinů. Nebýt Slavomíra a jeho věrného přítele, vladyky vikinga Erika, mnoho zločinů té doby by v tehdejší době zůstalo nepotrestáno. A to nejen v Moravském království. I za jeho hranicemi.

2

Slavomír patřil do rodu Mojmírovců. Byl ovšem poněkud netypickým příslušníkem tohoto vládnoucího moravského rodu. Na rozdíl od svých příbuzných se vždy varoval toho, aby zabředl do nekonečných půtek a intrik o získání moci nad Moravským královstvím. Vždy zůstával věrný právoplatným moravským vládcům.

Během svého dlouhého života poznal kníže čtyři moravské panovníky.

Za vlády slavného knížete Mojmíra blahé paměti, který jako první moravský vládce přijal s mocnými své země víru v Ježíše Krista a který tak spolu s dobytím Nitravska položil základy mocného moravského státu, se narodil.

Na sklonku vlády Mojmírovy potom odešel za studii do franského Kolína, papežského Říma a mocné byzantské Konstantinopole. Z tohoto mnohaletého putování se vrátil jako mladý, silný a vzdělaný muž s jasnou představou, jaké směřování své milované vlasti by si přál. Přivezl si nejen vědomosti a zkušenosti, nýbrž i celoživotního věrného přítele a druha vikinga Erika. Muže, který se díky své statečnosti a věrnosti svému novému domovu stal po čase respektovaným vladykou.

Slavomír pak vědomosti, zkušenosti, odvahu i věrnost dal do služeb všech tří Mojmírových následovníků – synovce Rastislava, jeho synovce Svatopluka a nyní i Svatoplukova syna Mojmíra II.

Jen několik moravských šlechticů se mohlo nazývat knížetem. Slavomírovi tento vznešený titul udělil jako nejmladšímu v historii moravské země, tehdy pouhé čtvrtstoletí starému muži, král Rastislav za to, jak se díky jeho chytrosti i odvaze dokázala Morava ubránit zničujícímu útoku obrovské přesily franských vojsk pod velením samotného krále Ludvíka. Díky Slavomírovi se tehdy, léta Páně 855, Moravané nejen Frankům ubránili, navíc je ještě těžce ztrestali na jejich vlastním území.

Rastislav Slavomíra nejen vyznamenal knížecím titulem. Mladého a schopného velmože pověřil také úřadem župana v největším moravském sídle, ve Veligradu. Daroval mu tam rozsáhlý pozemek, na kterém si Slavomír postavil svůj výstavný dvorec, kde od té doby žil a ze kterého vyjížděl od své rodiny na cesty po moravské zemi i jejím okolí.

Co Slavomír podnikal, to vždy dělal s rozmyslem a výhledem do budoucnosti. Když tedy začal stavět své sídlo, nerozhodl se pouze vybudovat domov pro sebe a své blízké. Chtěl postavit také něco, co jej přežije a bude dlouho sloužit všem obyvatelům Veligradu. Protože jej panovník odměnil za jeho služby vpravdě královsky, mohl si dovolit to, aby na svém dvorci nechal vybudovat vpravdě klenot. Sice ne největší, avšak na Moravě asi nejkrásnější kostel, chrám sv. Petra a Pavla4. Chrám, který se stal největší ozdobou a přímo symbolem Veligradu.

I když byl mladý kníže hlavním strůjcem těžké Ludvíkovy porážky, možná nejtěžší, jakou mocný východofranský král do té doby zažil, tento mocný a moudrý východofranský vládce si od té doby tohoto schopného mladého moravského velmože dobře zapamatoval a věnoval mu svůj respekt. I když stáli každý na jiné straně v lepším případě diplomatického jednání, v případě horším bitevního pole.

3

Slavomír si Rastislavovy důvěry nesmírně vážil a nikdy ji nezklamal. Králi se vždy snažil radit podle svého nejlepšího svědomí a pomáhal mu, jak jen mohl.

Byl u všech důležitých okamžiků života Moravského království. Patřil například mezi ty, kdo přišli s ideou na vybudování vlastní moravské církevní provincie. Po dohodě s Rastislavem tak přivedl na Moravu z Byzance Konstantina s Metodějem, ale také třeba léta Páně 864 vyřešil konflikt mezi Rastislavem a východofranským králem Ludvíkem na Dowině5.

Slavomír vždy dělal to, co pokládal za správné a poctivé a nehleděl při tom na vlastní bezpečí. Na rozdíl od spousty jiných se jako čtyřicetiletý například snažil zabránit tomu, aby Svatopluk mohl dokonat hanebnou zradu strýce Rastislava, při které tehdejší nitravský kníže Svatopluk vydal svého strýce, krále, Frankům.

Slavomír tehdy bez nejmenšího rozmýšlení odjel do Řezna na soud s Rastislavem.

Tam se postavil odvážně doslova proti všem bez ohledu na nebezpečí, které tím osobně podstoupil. Neváhal riskovat nelibost krále Ludvíka, obhajoval moravského krále, jak toho jen byl schopný.

Když soud nakonec Rastislava odsoudil k smrti, kterou král Ludvík změnil v oslepení a doživotní uvěznění v jednom z bavorských klášterů, Slavomír se jen těžko smiřoval s tím, že se mu Rastislava nepodařilo zachránit.

Pravda, jedné věci však tehdy Slavomír dosáhl, aniž by se o to snažil. Respekt krále Ludvíka k jeho osobě ještě vzrostl. Ludvík totiž dokázal ocenit i své protivníky, pokud ovšem prokázali statečnost, chytrost a charakter. A toho všeho se Slavomírovi dostávalo bohatě. Už léta Páně 855, když se Ludvík jen tak tak spasil útěkem před běsnícím Slavomírem v čele moravského vojska nemilosrdně před sebou ženoucího ve zmatku prchající Ludvíkovu obrovskou armádu, východofranský král v bezpečí řezenské falce už v klidu přemýšlel nad příčinami své porážky. A bylo mu jasné, že bez chytrého mladého velmože Slavomíra by Ludvíkovo tažení dopadlo jinak. Možná by se z Moravy nakonec také stáhnul, ovšem důstojně a po mírových jednáních rovnocenných partnerů. A od té doby měl Ludvík ještě mnohokrát možnost ocenit Slavomírovy schopnosti.

I po onom roku 871, kdy se především Slavomírovou zásluhou dostal Svatopluk po Rastislavově oslepení a zajetí na moravský trůn, však Slavomír neslevil ani to nejmenší ze svých zásad. Donutil tehdy nejprve zpět ke svým přeběhnuvšího Svatopluka přísahat věrnost moravské zemi, i když se to knížeti těžce nelíbilo. Potom jej ovšem jako první uznal podle starého práva a zvyklostí právoplatným dědicem trůnu a novým moravským králem a snažil se mu pomáhat tak, jako to činil u jeho strýce Rastislava.

Nový král Svatopluk se tehdy cítil ponížený, pociťoval nejprve zlobu a nenávist vůči zásadovému veligradskému knížeti a v duchu mu sliboval pomstu. Po čase z něj ovšem zloba vyprchala. Svatopluk sice byl na rozdíl od Slavomíra nevzdělaný, ovšem nebyl hloupý.

Musel si v duchu přiznat, že věrnější a chytřejší muž po jeho boku nestojí, a spoléhal se nakonec na veligradského knížete tak jako jeho strýc.

Slavomír tak měl velkou zásluhu na tom, že ve Forahheimu6 byl uzavřen mír mezi Východofranskou říší a Moravským královstvím a skončila tím vyčerpávající válka mezi oběma zeměmi.

Potom Slavomír pomáhal Svatoplukovi s jeho výboji a svému příteli, arcibiskupovi Metoději s jeho pastorační i misionářskou prací.

Doprovázel Metoděje do Říma, kde arcibiskup musel obhajovat své dílo v důsledku očerňování franskými kněžími z Moravského království. Spolu s Metodějem potom dopravil na Moravu papežské privilegium „Industrae tuae“7. Dokument, který znamenal naprostý triumf Metodějovy cesty do Říma. Triumf, ve který se obrátila cesta původně konaná kvůli arcibiskupově obhajobě.

A ve Slavomírově Veligradu se pak o tři roky později konal i slavný obřad, při kterém přijal křesťanství český kníže Bořivoj s manželkou Ludmilou. Tehdy tak bylo uzavřeno spojenectví mezi Moravou a Čechami, díky kterému se Bořivojovi a Svatoplukovi podařilo Čechy vymanit z franského vlivu.

Slavomír posléze stál Svatoplukovi po boku a významně mu pomáhal, když jednal s císařem Karlem, tehdy východofranským králem, nejmladším synem již zesnulého krále Ludvíka, léta Páně 884 na hoře Comiano u řeky Tulln a uzavřel s císařem mírovou dohodu.

V této dohodě Svatopluk uznal Karlovu císařskou hodnost a oba se vzájemně zavázali neútočit na zemi toho druhého.

Svatopluk slíbil, že pokud bude Karel živý, nevtrhne se svými vojsky na jeho území.

Císař na druhé straně zase uznal Svatoplukovy územní zisky v Zadunajsku, které moravský král dosáhl při svých nemilosrdných útocích na potomky někdejších východofranských správců Moravy Vilhelma a Engilšalka, kteří z nařízení krále Ludvíka spravovali Moravu v dobách po vzpouře Svatopluka proti Rastislavovi. Tyto Svatoplukovy zisky sahaly od Wienerwaldu až po řeku Drávu. Karlovi se příliš nezamlouvaly, ovšem klid na moravských hranicích pro něj byl přednější.

4

Knížeti Slavomírovi všechny tyhle vzpomínky probíhaly hlavou, když stál před moravgradskou bazilikou a střídavě vzpomínal na své blízké a přemýšlel, o čem si bude tentokrát vyprávět s Metodějem nad jeho hrobem.

Jako vždy mu v hlavě běžely vzpomínky na to, co zažil.

Onoho slunečného dne už tomu bylo několik let, co pochoval svoji drahou ženu Ladu, se kterou spojil svůj život před milovaným, respektovaným a už také dávno zemřelým knězem Udalrichem v kostele na dvorci v rodném Dolnogradu.

S matkou už také byly všechny Slavomírovy děti – tři synové i jediná dcera. A dokonce už i jeden z vnuků zahynul kdesi u Dunaje při bojích s Maďary.

Slavomíra rovněž opustil přítel nejvěrnější, druh v dobrém i zlém, statečný viking Erik, který sní svůj věčný sen ve veligradském hrobě vedle své drahé ženy Jany, kterou krátce po jejím úmrtí následoval v cestě na věčnost.

Knížete už párkrát také napadly myšlenky na smrt. Byly chvíle, kdy se cítil osamělý a najednou na něj doléhalo jeho stáří. Ovšem pak se rychle vzpamatoval, protože v něm převážil jeho vrozený smysl pro povinnost.

Rázně si připomněl, že musí zcela využít velký a milostivý dar, který dostal od Hospodina. Svůj dlouhý a naplněný život. A až do poslední chvíle se musí snažit bojovat s hrozbou, která se snášela na moravskou zem a hrozila zničením Moravského království.

A tak se Slavomír pokřižoval, jako obvykle před vstupem do moravgradské baziliky se tiše pomodlil za své blízké a také za všechny, které znal a kteří jsou pochováni kolem moravgradské baziliky.

Po chvíli zamyšlení pevným krokem vešel do atria moravgradské baziliky Panny Marie8.

Prošel několika dlouhými kroky atriem, potom nartexem9 a konečně, s pohnutím jako vždy, vstoupil do chrámové hlavní lodi, kde se hned u vchodu opět pokřižoval a zamířil na své oblíbené místo vlevo od prostého oltáře, který byl v bazilice postavený na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu skoro uprostřed hlavní lodi.

Slavomír se tam zastavil, jako vždy zde sepjal ruce, krátce se rozhlédl po bazilice a freskách na jejich zdech a zamyšleně, s dojetím pohlédl na kamenný kryt před svýma nohama.

Na krytu byla vytesána pouhá tři slova – Milovaný bratr Metoděj, jak je tam pod Slavomírovým dohledem vytesal před dvaceti lety mistr kameník písmem, jež jim Metoděj a jeho bratr Konstantin přinesli jako nejvzácnější dar před více než čtyřiceti lety. Dar, kterého si bohužel král Svatopluk, možná právě proto, že sám psát a číst neuměl, ostatně jako velká většina moravských velmožů a vladyků, nedokázal vážit, jak si smutně pomyslel Slavomír.

Kníže se mírně pousmál, poklekl a udělal pravicí nad slovem Metoděj křížek. Tak jako vždy, když sem přišel.

Chvíli jen tak mlčky klečel a vzpomínal, jak s Metodějem za Erikovy přítomnosti debatovali, někdy hodně bouřlivě, občas se i hlasitě dohadovali, protože Metoděj nebyl žádný pokorný kliďas, nad pohárem nitravského červeného vína, které arcibiskup miloval.

Potom se Slavomír opět postavil, protože jeho kolenům už dlouhé klečení nedělalo dobře, a tiše pověděl směrem k náhrobku: „Vidíš, drahý bratře Metoději, opět jsem za tebou přišel. Moc rád jsem sem přišel. Je mi tu s tebou dobře. Až konečně přijde ta správná chvíle, kdy si náš Pán k sobě konečně povolá i mě, budeme spolu napořád a budeme moci pokračovat v našich ohnivých debatách. Všichni. I Erik a tvůj moudrý bratr. Můj čas však ještě nenadešel. Mám tu pořád spoustu práce. Však víš.“

Slavomír se pousmál a tiše řekl: „A co si budeme připomínat dnes?“

Kníže pokračoval: „Dnes se už dostaneme k těm smutným dnům, kdy jsi nás opustil, protože tě náš Pán povolal k sobě na nebesa. Tehdy jsme s Erikem netušili, že smutek nad tvým odchodem budeme mít překrytý dramatickými událostmi v Moravgradu. Řadou vražd, které spáchal zpočátku pro nás naprosto tajemný lukostřelec…“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Poděkování

1

2

3

4