Janka Podtatranka

Ozvi sa mi, láska!

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Janka Podtatranka

ISBN 978-80-971585-1-4

„Túto knihu venujem svojej prvej skutočnej láske!“

„Čestne prehlasujem, že všetko, o čom sa píše v tejto knihe, sa naozaj stalo. Je to môj skutočný životný príbeh. Nič nie je vymyslené ani prikrášlené. Len mená protagonistov sú pozmenené, kvôli zachovaniu ich anonymity.

Zámerne dielo publikujem pod pseudonymom a neuvádzam žiadne osobné údaje, pretože konanie niektorých postáv napĺňa skutkovú podstatu trestného činu, i keď väčšina je už, pravdepodobne, premlčaná. Z toho istého dôvodu sa budem vyhýbať publicite.

Ak by sa niektorá z postáv cítila dotknutá a chcela ma udať za ohováranie či urážku na cti, zámerne nebude mať k dispozícii žiaden údaj, prostredníctvom ktorého by bolo možné jej postavu zosobniť. Okrem toho, uškodila by viac svojej vlastnej osobe a reputácii, mne by tak iba urobila reklamu na moje dielo.

Je to mierne erotický a pikantný príbeh ženy hľadajúcej lásku, putujúcej z jednej mužskej náruče do druhej, od černocha, cez psychopata, homosexuála až po recidivistu, aby nakoniec našla lásku a zmysel života v svojom dieťati.

Meno jedného z hlavných predstaviteľov knihy, ktorému je dielo venované, Abebe z Addis Abeby, som ponechala v autentickej podobe z prostého dôvodu. Pevne verím, že pomocou čitateľov sa mi ho raz podarí vo veľkom svete vypátrať a skontaktovať sa s ním. Chcem mu osobne odovzdať túto knihu aj s venovaním, aby pochopil, čo znamenal v mojom živote. Ak by ho niekto z čitateľov spoznal v postave alebo na fotografiách, prosím, aby kontaktoval vydavateľstvo, ktoré túto knihu vydalo.

Ďakujem za pochopenie a pomoc!“

Autorka

Úvod

Do rúk sa vám dostáva dielo - Ozvi sa mi, láska. Pravdepodobne ste čítali aj prvé dve moje knihy a poznáte tak mojich prvých dvadsať rokov života i bezprostrednú prítomnosť, rok dvetisícdvanásť, kedy knihy vznikali. Ak ste ich nečítali, to vôbec nevadí, tento príbeh tvorí nezávislý celok.

Túto knihu pokladám za čitateľsky najpríťažlivejšiu z nich, pretože sa najviac približuje vkusu dnešného čitateľa, ktorý najčastejšie siaha po komerčnej literatúre. Nechýbajú v nej intrigy, traumy, drámy, psychické a fyzické príkoria, nevera, tragická smrť, ale aj dobrodružstvo, exotika, láska, vášeň a odvážna erotika. Na psychologické sondy do môjho vnútra je už môj čitateľ zvyknutý.

Ozvi sa mi, láska, je skutočný, mierne erotický príbeh mladej ženy osemdesiatych rokov dvadsiateho storočia, hľadajúcej lásku. Môj životný príbeh.

Opisujem v nej svoje najdivokejšie „Pražské obdobie“, ako ho ja nazývam, kedy som sa správala ako odtrhnutá z reťaze, užívala som si veľkomestský život plnými dúškami. Márne by ste však očakávali nespútané radovánky, bohémsky život, alkohol a drogy, ktoré sú tak dôverne známe niektorým ľuďom. Ja som obyčajná, neznáma žena, navyše, slušne vychovaná prísnymi rodičmi v medziach striktných morálnych zásad, pre ktorú na najvyššej priečke rebríčka hodnôt stojí rodina.

Kým prvých dvadsať rokov života, opísaných v predchádzajúcich knihách, bolo mojím, síce, obdobím rebelantským, ale slušným, cudným, plným platonických, nenaplnených lások a zdržanlivosti, toto takmer sedemročné uchopenie života za pačesy je pravým opakom. Opisujem v ňom svoje tri vážne, naplnené, opätované vzťahy a šesť povrchných, krátkodobých sexuálnych vzťahov, ktoré ja nazývam omylmi.

Počas týchto siedmich rokov som prežila krásny ľúbostný vzťah so svojou najväčšou životnou láskou, Afričanom - Abebem, následne manželstvo z trucu s psychopatom, nespĺňajúce ani jedno z kritérií zákona o rodine, ktoré možno nazvať peklom a do tretice ozdravný, upokojujúci vzťah s kriminálnikom, plný nespútanej vášne, pôsobiaci ako balzam a liečiaci moju rozorvanú dušu.

Počas týchto siedmich rokov som prežila všetky podoby lásky k desiatim mužom, ale aj lásku najväčšiu, k svojmu dieťaťu.

Kým predtým som poznala iba lásku k rodičom a súrodencom či lásku platonickú a študentskú, počas týchto siedmych rokov pražského života som spoznala aj pravú, skutočnú, oddanú lásku partnerskú, ale i lásku odpútavajúcu, mechanickú, čisto fyzickú, zradnú, empatickú, altruistickú, zničujúcu, všeodpúšťajúcu, ozdravnú, lásku z trucu i súcitu, s nasadením ružových okuliarov, lásku z vďačnosti, plnú erotiky, nespútanej vášne, experimentovania a pikantností, chladnú, neosobnú a živočíšnu jednorazovú lásku bez akéhokoľvek citu, skúmajúcu, hľadajúcu lásku plnú nenaplnených očakávaní, vynútenú, brutálnu, násilnú lásku i obetavú lásku materinskú.

Tú poslednú, pravú, vernú manželskú lásku z rozumu, plnú dôvery a porozumenia, k môjmu osudovému mužovi, druhému manželovi Jozefovi, v závere diela iba naznačujem. Venujem jej ďalšiu samostatnú knihu.

Toto nie je rozprávka, fikcia, či ľúbostný román. Neočakávajte happy end a šťastný koniec. Toto je skutočný, mierne erotický príbeh, končiaci drámou a mojím únikom z Prahy - veľkomesta, uštedrujúceho mi toľko rán osudu. Napriek tomu, na konci je optimistické posolstvo, pretože ja sa pokladám za šťastného človeka – vitalistu. Tak, ako sa môj život po tých siedmich rokoch neskončil, nie je uzavretý ani tento príbeh.

Autorka

Vysoké Tatry 8. 8. 2012

Prológ

Vchádzame do stredovekého gotického katolíckeho kostola z polovice trinásteho storočia, stojaceho v strede námestia môjho rodného mesta, ktorý bol  koncom dvadsiateho storočia zreštaurovaný. Práve sa rozozvučali svadobné zvony. Dýcha na nás chlad ôsmich storočí a tajomstvo poloodkrytých farebných kristologických výjavov na chrámových stenách. Kráčam zavesená do môjho syna a nadúvajúc sa pýchou ho odvádzam k oltáru. Bezprostredne za mnou kráčajú ďalší svadobčania. Posledná vchádza nádherná nevesta v dlhých bielych šatách prekrytých maslovou kožušinovou pelerínou, zavesená do svojho otca a postaví sa po pravici môjho dieťaťa. Idem si sadnúť do prvej lavice vedľa mojich detí, vnučiek a rodičov. Sedí tam už i on. Pavel. Môj exmanžel. Ani som si nevšimla, kedy vkĺzol do kostola. Viem, že prišiel večer z Prahy a spal u mojich rodičov. Moja mama naňho nedá dopustiť. Verí mu viac ako mne, svojej vlastnej dcére.

„Ahoj!“ šepne a premeria si ma od hlavy po päty. „Sluší ti to!“ neodpustí si kompliment.

„Čau! Ty zase viditeľne starneš!“ vraciam mu smeč.

Keby som ho nepoznala, aj by som sa zapýrila. Je elegantný ako vždy. Bezchybný oblek, dlhý čierny mafiánsky kabát, tmavý klobúk, ktorý teraz tróni na jeho kolenách. Viditeľne zostarol, odkedy sme sa naposledy videli. Hlavu má už takmer lysú. Zopár vlasov, kedysi havraních, nabralo po bokoch strieborný nádych. Ale evidentná podoba so synom je neodškriepiteľná.

„Máme to pekné a šikovné dieťa!“ nakloní sa hrdo ku mne.

Pozriem smerom k Lackovi. Celý otec v jeho rokoch. Akoby mu z oka vypadol. Vysoký, štíhly fešák, len s malým náznakom bruška dokonale schovanom v tmavom obleku, ktorý mu padne ako uliaty. Čierne krátke vlasy so začínajúcimi kútmi napovedajú, že o tridsať rokov bude plešatý ako teraz Pavel.

„Hej! Aj peknú a šikovnú nevestu!“ kontrujem a urobím snímok mladej dvojice pred oltárom.

Vidím, že aj Pavel má v ruke fotoaparát. Ale nie digitálny ako ja. Taký, na vyvolanie, ako sme kedysi používali. Ešte na celuloidový film. Tridsaťšesťsnímkový. Vstane, vyjde z lavice do prednej časti chrámu a urobí snímok spredu. Z druhej strany kostola už zachytáva svadobnú atmosféru môj otec so svojím neodmysliteľným fotoaparátom. On má moderný - digitálny. Robí ním aj videosekvencie. Pochopiteľne, profesionálny fotograf, ktorého si mladí objednali, s kvalitným aparátom pobehuje po kostole a zaznamenáva momentky.

„Mami, pozri aký predpotopný fotoaparát má ten ujo!“ štuchne do mňa najmladšia dcéra Kristínka, zaškľabí sa a ukáže smerom k Pavlovi.

„A kto to vôbec je?“ pýta sa potichu, kým on fotí.

„To je Lackov otec. Môj prvý manžel,“ šepnem.

„Toto? Veď sa vôbec nepodobá na seba. Vyzeral predsa na fotkách ako Laco. Kde má vlasy?“ čuduje sa Tinka.

„Zostarel, ošedivel a oplešatel... Každý starne... Tichučko, už to začína!“ upozorňujem ju.

„To kvôli nemu nechcel prísť tatík na svadbu?“ nakloní sa ku mne staršia dcéra Milka.

„Áno...“ stihnem jej odpovedať a obrad začína.

Zaznie kovový zvuk ohlasujúci začiatok omše. Všetci sa postavíme. Pavel sa rýchlo vracia na miesto.

„Je tu teda riadna kosa! Vonku je aspoň o desať stupňov viac, aj keď je už koniec októbra. Asi tu žiadne kúrenie nemajú...“ šepne a obzerá sa okolo seba.

„Ešteže som si vzala na ten nový kostým aj kožuštek. Tušila som, že tu vymrzneme. Ale pssst, dávaj už pozor!“ upozorňujem ho.

Sledujem obrad s dojatím. Predstavujem si seba na Lackovom mieste. Pred dvadsiatimi ôsmimi rokmi som takto stála po Pavlovom boku. Nie v kostole, ale v historickej, prekrásnej stredočeskej obradnej sále. Tiež som mala dlhé biele šaty ako teraz Betka. Mali vpredu vloženú čipku. Na hlave čipkovaný klobúk rovnakej farby. Dnes nevesty klobúky nenosia. Pavel vyzeral presne ako teraz Lacko. Len mal vtedy o trochu viac vlasov. Pravda, bol o šesť rokov mladší ako teraz jeho syn.

Oddávajúci kňaz je príbuzný nevesty. Obrad vedie síce profesionálne, ale aj emotívne, keďže je zainteresovaný. Kázeň ma dojme. Večné sľuby prebehnú bez najmenšieho zaváhania. Lacko prečíta svoj text bezchybne, bez zajakania sa. Som naňho patrične hrdá. Nenápadne mrknem na ostatných. Môj otec má v očiach slzy, všetci sledujú obrad s dojatím. A čo to vidím? Pavel si utiera zaslzené oči. Ja mám tiež slzy na krajíčku, ale snažím sa nedať najavo svoje emócie. Vždy som sa za slzy dojatia hanbila. A tu, dvaja dospelí chlapi, otec a starý otec, smoklia ako malé deti. Obaja sú narodení v znamení blížencov. Vari spoločný rys? Nepamätám sa, žeby Pavel predtým niekedy od dojatia plakal. Poznala som ho v iných polohách, ale v takejto...?

Výmena prstienkov. Manželstvo je právoplatne uzavreté. Čo Boh spojil, človek nech nerozlučuje. V dobrom i zlom, kým vás smrť nerozdelí... Očakávam prvý manželský bozk. My sme si ho s Pavlom pred svadbou dlho nacvičovali. Aby nebol dlhý a vášnivý, mohlo by to niekoho pohoršiť, ale ani aby nebol iba letmý, vyzeralo by to vlažne a bez citov. Žiaden bozk sa však nekoná. Otočím sa a pohľadom hľadám moju mamu. Sedí neďaleko na vozíku so sadrou na zlomenej nohe. Dotlačil ju mladší syn Miško s priateľkou Petrou. Očakávala zrejme to isté. Pokrčí plecami a urobí grimasu. Niečo ako, žeby na manželský bozk zabudli? Nasleduje sväté prijímanie.

„Dievčence, ideme!“ upozorním dcéry a vstávam.

Zo strany nevesty sa do fronty postavia takmer všetci. Zo strany ženícha, okrem neho, prijímam hostiu iba ja a moje dve mladšie dcéry. Boli sme dva dni predtým na spovedi. Urobila som to zámerne. Aby nás rodina nevesty neohovorila. Nechcela som, aby sme vyzerali ako totálne ateistická rodina. Teraz si však uvedomujem, že to vyzerá skôr alibisticky a pokrytecky. Oni predsa vedia svoje. Moji rodičia, Pavel i môj brat s rodinou sú síce neverci, ale ja nie som neveriaca, aj keď pravidelne do kostola nechodím. To isté moje deti. Nevestina rodina je celá prísne a ortodoxne katolícky založená, jej otec učí dokonca náboženstvo na strednom odbornom učilišti. Kedysi študoval za kňaza. Pred vysviackou sa zamiloval, oženil a vychoval tri deti.

Po prijímaní a ofere vychádzame z kostola. Je tam krásne a citeľne teplejšie, ako bolo v kostole. Októbrové slniečko prívetivo hreje, babie leto je v plnom prúde. Nevesta, zaliata slnkom, spolu s prešťastným ženíchom prijímajú gratulácie svadobčanov. Poblahoželám mladým, pobozkám ich a odovzdám neveste kyticu. Jej svedkyňa, ktorá ich drží, už má plnú náruč kvetov. Otváram škatuľu a ponúkam koláčikmi okolostojacich divákov, ktorí nepôjdu s nami na hostinu. Presúvame sa pár metrov cez dlažobné kocky námestíčka k susednej reštaurácii, kde má byť svadobná hostina. Po ceste míňame spiaceho bezdomovca na lavičke. Mladí sa vedľa neho postavia a nechajú sa vyfotografovať. Bezdomovec sa prebudí, sadne si a nechápavo sa okolo seba obzerá. Nechávam mu takmer plnú škatuľu so zákuskami. Fotografia mladomanželov s bezdomovcom v pozadí vzbudí na druhý deň na sociálnej sieti množstvo úsmevných komentárov.

„Nezabudli ste na manželský bozk?“ nenápadne sa pýtam syna Ladislava.

„Nie, mami! Na katolíckych obradoch sa mladomanželia nebozkávajú,“ smeje sa Lacko.

„Fakt? To som teda nevedela,“ čudujem sa.

„No, možno, keby ste chodili častejšie do kostola, tak by ste o tom vedeli!“ uštipačne podotkne nevesta, ktorej otázka neušla, napriek tomu, že práve pred chvíľou s niekým niečo riešila.

Vychádzame po schodoch do tanečnej sály na poschodí, kde sú už pripravené a vyzdobené stoly pre svadobčanov. Mamu vynesú na rukách aj s vozíkom moji dvaja synovia so zaťom a priateľ neterky Blaženky.

Uvítacie ceremónie, prípitok, rozbíjanie a zametanie taniera prebehnú bez chybičky. Lacko na rukách prenesie nevestu až k stolu.

Dvadsať ľudí z našej strany má pripravené stoly po pravici mladomanželov. Nevestini tridsiati hostia sa usádzajú naľavo. Pri hlavnom stole vedľa mladomanželov sú pripravené štyri miesta pre svadobných rodičov.

S tým som, samozrejme, počítala. Sadám si vedľa Lacka spolu s Pavlom. Betkini rodičia sa usadia po jej boku. Ešteže nedokážem nenávidieť. Inak by som nemohla sedieť vedľa muža, ktorý mi tak veľmi v živote ublížil. Okrem mňa si, zrejme, nikto neuvedomí, že svadobní rodičia ženícha sú vlastne rozvedení a stretli sa po mnohých rokoch výlučne pri tejto príležitosti. Myslím si, že nevestina strana to ani nevie, pretože sa ma nikto za celú noc nespýta, kde mám vlastne svojho právoplatného manžela a Lackovho otčima. Človeka, ktorý môjho najstaršieho syna vychovával od piatich rokov až po plnoletosť. Vedia to len nevestini rodičia, ale ani tí sa o tom ani slovkom nezmienia.

Môj muž, Jozef, evidentne, nikomu nechýba. Iba mne. Ale nemôže tu byť. S Pavlom sa neznášajú, určite by došlo ku konfliktu. Môj Dodo by to psychicky nezvládol a riešil by situáciu určite po svojom. Alkoholom. Vzhľadom ku skutočnosti, že je niekoľkokrát liečeným kvartálnym alkoholikom, poväčšine abstinujúcim, by to nebola závideniahodná situácia. Je treba vyhnúť sa podnetom, ktoré by mohli opäť viesť k recidíve. Nehodlám naňho dávať na každom kroku pozor a pokaziť si tento nezabudnuteľný deň! Budú mu musieť stačiť videá, fotografie a svadobné koláče. Pre istotu sa vybral aj s našimi psami na chatu, kde je v bezpečí pred nástrahami, vyplývajúcimi z prítomnosti môjho exmanžela.

Pavel je šarmantný, milý, galantný a očarujúci. Presne ako v dobe, keď sme spolu ešte chodili. Kedy som ešte nepoznala jeho druhú, odvrátenú tvár. Keď som ešte netušila, že je v ňom zosobnený doktor Jekyll a mistr Hyde. Všetci mu to divadielko žerú aj s návnadou, vrátane mojej mamy, ktorá ho neodhalila ani po takmer tridsiatich rokoch. Teraz mi to vyhovuje. Nechcem sa znovu stať obeťou nejakého Pavlovho škandalózneho výbuchu, ako mnohokrát počas nášho krátkeho manželstva, kedy dal naplno pocítiť nielen mne ale aj okoliu, kto je „skutočným pánom“.

Príhovor, prípitok, modlitba, perfektné menu s bravčovou panenkou, všetko ako má byť. Nasleduje tanec mladomanželov a následne tanec svadobných rodičov. Pavel ma so zapýreným výrazom v tvári, ako pubertiak, poprosí o tanec. Idem. Prečo nie? Nebudem predsa robiť cirkus. Načo zbytočne vzbudzovať dohady v nezainteresovaných svadobčanoch? Tento jeden párový tanec mi neublíži. Neskôr už budeme tancovať v krúžku a nie v páre, nikto si nevšimne, že sa nedržíme spolu.

Hrajú valčík, walz a polku. Tancujeme. Ide nám to celkom fajn. Nedá sa to zabudnúť. Tak ako plávanie či bicyklovanie. Cítim, ako nás prepichujú pohľady okolo sediacich.

Akoby som počula nezainteresovaných: „Celkom sympatický pár svadobných rodičov,“ či zainteresovaných „ako sa vôbec môžu spolu držať, keď sú rozvedení a ešte z takého... dôvodu?“

Aj mňa to prekvapuje. Žeby som už prekonala fóbiu z čias, kedy sa mi z hĺbky duše hnusil a štítila som sa ho čo i len dotknúť? Pavel ma vedie istým krokom. Krútime sa vo víre tanca. Zaplavia ma nostalgické pocity. Ako kedysi, keď sme pravidelne spolu navštevovali plesy. Tancovanie mu išlo veľmi dobre. A nielen to...

Ako som mohla byť taká hlúpa a hneď na našom prvom spoločnom rande súhlasiť so sobášom? Ako v lacných románoch. A predsa sa to deje. Stalo sa to aj mne. Teraz sa len pousmejem nad tým, aká som bola v dvadsiatich rokoch neskúsená a naivná. A to som si myslela, že som už dospelá a pojedla som všetku múdrosť sveta. Obvyklý omyl teenagerov.

Prvýkrát som sa vydala z trucu. Ale ničoho v živote neľutujem! Nebyť toho, dnes tu takto spolu netancujeme na svadbe nášho spoločného potomka. Nemala by som Lacka a môj osud by sa bol vyvíjal inak. Možno menej dobrodružne, menej zaujímavo. Nudnejšie, pokojnejšie... A ja sa nerada nudím... Milujem zmenu. ZMENA JE ŽIVOT!

V spomienkach sa pri tanci vraciam úplne na začiatok...

Exotické stretnutie

Píše sa január roku tisícdeväťstoosemdesiatjeden. Som štvrtáčkou na Strednej pedagogickej škole v  jednom stredočeskom mestečku. O päť mesiacov ma čaká maturitná skúška. Vymykám sa normálu. Som iná ako ostatné spolužiačky. Som „puťka“. Tak ma volali. Ostala som v triede jediná ako poctivá panna, bez osobnej skúsenosti v oblasti sexu, alkoholu, cigariet a iných „bežných zábav“ vtedajšej „zlatej mládeže“ éry sexuálnej revolúcie, nastupujúcej po vlne hippies, ktorá sa k nám koncom sedemdesiatych rokov tlačila zo Západu.

Pred Vianocami som sa rozišla s priateľom Damiánom, s ktorým som chodila vyše päť rokov. Už od ôsmej triedy. Zahľadel sa do inej. Bola to čistá študentská láska. Randíčka, nekonečné listy, srdiečka, básničky, pusinky na čelo a líca, objatia, dôvernosti, výlety, návštevy filmových predstavení, rozhovory, vzájomné plánovanie budúcnosti. Nič viac. Žiadne bozky, žiaden sex. Nič telesné, živočíšne. Čisto platonický krásny vzťah, ktorý mi spolužiačky závideli, pretože trval tak dlho a bol nepoškvrnený. Ani jedna z nich nemala takýto dlhotrvajúci vzťah. Väčšina z nich striedala partnerov a putovala z jednej náruče do druhej. Tretina dievčat z našej triedy malo za sebou jeden aj dva potraty a práve v tomto období desať z mojich spolužiačok zisťovalo, že je tehotných. Niektoré už po tretí raz. Tretí potrat do úvahy neprichádzal, a tak budú v máji a júni maturovať vo vysokom štádiu tehotenstva s riadnymi bruškami. Vianoce boli naozaj plodné. V lete sa narodí desať bábätiek. Z dvadsiatich deviatich dievčat v triede, je to plná tretina mamičiek. Na vtedajšie časy bežná realita, na dnešnú dobu - neuveriteľné.

Riaditeľ nám ponúkol družbu s prípravným jazykovým strediskom zahraničných vysokoškolských študentov v Dobruške, neďaleko Hradca Králové. Celoškolská zväzácka organizácia nebola proti, a tak sme začali pripravovať prvú spoločnú akciu. Výlet po krásnom okolí, prehliadku priehradnej nádrže, hrádze, zrúcaniny miestneho hradu a večernú diskotéku v školskej telocvični. Mala to byť moja prvá. Minulo mi devätnásť rokov a v živote som na diskotéke nebola. Na plese v Pražskej Lucerne so spolužiačkami som už bola. Absolvovala som i tanečné hrátky s chlapcami z družobného učilišťa v Slatiňanoch, ale dedinskú zábavu ani diskotéku som ešte nikdy nezažila, aj keď ma tam spolužiačky mnohokrát pozývali. Nemala som žalúdok na alkohol, cigaretový dym a odviazanú frivolnú zábavu, ústiacu často do nezáväzného anonymného sexu bez zábran, plného promiskuity. Hrala som sa na „slušňáčku“. A bola som na to hrdá. Radšej som šla do kina či divadla. V škole sme diskotéky nemali, lebo sme boli takmer čisto dievčenská škola. Chlapcov tam bolo ako šafránu. Všetci sme sa teda na túto tancovačku tešili, pretože, ako sme počuli, v prípravnom stredisku boli takmer výlučne chlapci. Možno by som sa ani tejto diskotéky nezúčastnila v strachu z nejakej morálnej ujmy, nebyť toho, že som ju ako predsedníčka Celoškolského výboru SZM organizovala. Na výber som nemala.

Je po odpoludňajšom vyučovaní. Okolo šestnástej hodiny, my - ženské osadenstvo „peginy“, netrpezlivo vyčkávame autobusy s chlapcami. Už ich vidíme... Vchádzajú bránou inštitútu. Za oknami sa na nás škľabia tmavé siluety. Obchádza nás husia koža. Poniektoré z netrpezlivého očakávania, iné z príjemného vzrušenia nad vítanou zmenou vo feministickom prostredí a zvyšok z náhlej predtuchy. Ani jedna z nás však nie je pripravená na to, čo nasleduje. Z dvoch zájazdových autobusov, ktoré zaparkovali na školskom dvore, začnú po jednom vychádzať budúci vysokoškoláci. Postupne otvárame ústa a šokované nevieme, ako máme zareagovať. Nielenže to sú, fakt, takmer všetko chlapci, vlastne, mladí muži, ba nie, zaznamenávam aj jednu mladú ženu v dlhej bielej sukni, čo je však šokujúcejšie, všetci sú – ČIERNI...

Učili sme sa na biológii o rasách, ovládali sme teoreticky charakteristické znaky negroidnej rasy, ba, videli sme neraz černochov v dokumentárnych filmoch z rozvojových krajín, lebo americké filmy sa k nám nedostali, dokonca, v Prahe sme sa občas s nejakým aj stretli, otáčali sme sa za ním a civeli ako na prízrak... Ale toto? Naživo takmer stovka výlučne černochov. Začíname v panike a strachu ustupovať. Veľa nechýba a vzali by sme nohy na plecia, ale ako poslední vystupujú z autobusov štyria starší bieli sprievodcovia a s úsmevom k nám kráčajú.

„Dobrý deň! Tak sme tu! Kto sa nás ujme?“ osloví nás pani v strednom veku bezchybnou češtinou.

Našťastie, včas sa spamätám, ale šok na mojej tvári je asi ešte badateľný.

Podídem pár krokov k sympatickým našincom a podávam im ruku: „Dobrý deň! Srdečne vás u nás vítame... Volám sa Jana Balážová, som predsedníčka celoškolskej zväzáckej organizácie a mám vás na starosti. Dúfam, že sa vám bude u nás páčiť... Najprv pôjdeme na vychádzku po okolí. Poukazujeme vám, v akom krásnom prostredí študujeme. Potom sa spolu navečeriame a po večeri nás čaká v telocvični diskotéka. Návrat môžete plánovať tak okolo polnoci.“

Okamžite som vo svojom živle, len čo vychrlím úvodné zoznamovacie frázy. Zimomriavky ma pomaly opúšťajú. Najmä, keď zaznamenávam okolo seba čulý ruch. Mládenci sa pustia do vítania s dievčatami.

„Achojte tefčata!“ „Čaf, kočka, si cheska!...“ „Topry deň, tak seme prišli!...“ počujem za chrbtom.

„Teší nás. Ja som riaditeľka študijného strediska, toto sú vedúci študijných skupín a zároveň lektori českého jazyka. Poznám toto prostredie, učí tu moja sestra. Vidím na vás, že ste trochu zaskočené...“ veselo začne predstavovať sympatická pani ostatných vedúcich.

„Trochu? To je slabý výraz!“ zasmejem sa. „Sme v šoku. Asi je to na nás aj vidieť. Nikto nás, totižto, neupozornil, že vaši študenti sú všetci...“ chvíľu hľadám správny výraz, „černosi“.

Všetci štyria sa svorne zasmejú tiež: „No, to bolo zamlčané zámerne. Nechceli sme, aby ste utiekli ešte pred naším príchodom, a tak sme poprosili vedenie vašej školy, aby vám to nepovedali. Niežeby sme vás pokladali za rasistov, ale predsa len, uznávame, že je to trochu neobvyklé, vidieť u nás pohromade toľko ľudí negroidnej rasy. Prichádzajú k nám najmä Afričania z rozvojových krajín, z Etiópie, Zimbabwe, Konga, Nigérie, Mali, Juhoafrickej republiky... ale máme aj niekoľko Arabov z Tuniska, Líbye, Sudánu, Egypta a podobne. Materské krajiny ich vyslali vzdelávať sa na zahraničnú vysokú školu. Sú to, bez výnimky, veľmi vzdelaní, inteligentní a sčítaní mladí ľudia. Výber z toho najlepšieho, čo ich krajina ponúka. Sú tu za odmenu, na náklady svojej rodnej krajiny, ako vybraná elita, ktorá sa má v budúcnosti postaviť do jej čela. Študujú väčšinou medicínu, právo, poľnohospodárstvo a ekonómiu, ale aj techniku. Nezabúdajte, že pochádzajú zo zaostalých, väčšinou poľnohospodárskych rozvojových krajín a lekárov, právnikov, inžinierov, technikov a ekonómov takmer nemajú. Po čase sa ich naučíte rozoznávať. Najsvetlejší sú Egypťania, krásne čokoládoví sú Etiópčania a čierni ako box na topánky sú zase Juhoafričania...“

„Fakt? Mne pripadajú všetci negroidi rovnakí. Kučeravé čierne vlasy, hrubé pery, široké nosy, hnedé oči, ružové jazyky a dlane, veľa pigmentu v pokožke. Aj mongoloidná rasa, Vietnamci, Japonci, Číňania a Indiáni mi pripadajú všetci rovnakí. Dlhé čierne vlasy, šikmé oči žltkastý nádych pokožky,“ pokúšam sa ohúriť ich svojimi znalosťami z oblasti genetiky, ktorá ma na biológii nesmierne bavila. „Poďte za mnou, prosím, prevediem vás po areáli inštitútu!“ vyzvem hostí.

„Im zase pripadáme rovnakí my... Všetci vraj máme rovnako bledé tváre. I keď je to nepochopiteľné, lebo máme rôznu farbu vlasov a očí,“ zasmeje sa ktorási z vedúcich.

Celý sprievod hostí i spolužiačok sa pohne za nami. Ukazujem im, kde študujeme, kde bývame, kde sa stravujeme, relaxujeme. Spolužiačky veselo konverzujú so študentmi. Nezaprú v sebe závan koketérie. Ale som tomu rada. Mohlo to skončiť trapasom, ba aj hromadným únikom. Postupne zisťujem, že chlapci sú milí, slušní, galantní, naozaj veľmi inteligentní a sčítaní. Kráčam po boku vedúcich.

„Ako dlho sú u vás?“ zaujíma ma.

„Naše stredisko ich má pripraviť po jazykovej stránke. Všetci ovládajú výborne angličtinu, ktorá je spočiatku naším spoločným komunikačným jazykom. U nás sa musia naučiť základy českého jazyka, aby na vysokej škole rozumeli výkladu. V našom prípravnom stredisku by mali byť rok a potom sa rozídu po celej republike na rôzne fakulty. Najviac ich je v Prahe. Niektorí idú do Brna aj inde. Každý rok k nám prichádzajú noví...“ vysvetľujú mi lektori.

„A to sú schopní za rok sa naučiť jazyk? Veď je pre nich náročný!“ žasnem.

„Sú to všetko fakt nadaní a výnimoční študenti. Žijú u nás od novembra, teda tri mesiace a počujete, ako bez problémov komunikujú? Problémy im robí iba skloňovanie,“ presviedča ma vedúca.

Chvíľu sa započúvam do švitorenia hlúčikov. Fakt. Normálna konverzácia. Chvíľami ruky, gestikulácia a smiech, ale ide im to. Prekvapuje ma, že sú takmer všetci menší ako ja. Vždy som si myslela, že černosi sú obrovskí a svalnatí chlapi. Usudzovala som tak ale asi podľa športovcov na olympiáde. Medzi stovkou hostí vzhliadnem sotva toľko chlapcov vyšších odo mňa, že ich môžem spočítať na prstoch jednej ruky. Ale sprievodcovia mali pravdu. Po vychádzke na hrádzu, zrúcaninu hradu a po večeri musím uznať, že nie sú všetci rovnakí. Poniektorí sú ako sadze. Ide z nich spočiatku des. Kým neotvoria ústa a nevyceria krásne biele zuby a ružové jazyky. Je to až neskutočné. Pripadá mi to komické. Ten chýbajúci pigment na jazykoch a dlaniach v kontraste s čiernou pokožkou na iných častiach tela. Niektorí sú veľmi krásni kakaoví, sympatickí čokoládoví alebo bledo-kávoví. Nepociťujem žiaden odpor ani antipatie. Sú zaujímaví.

Po večeri nás čaká diskotéka. Zavolali sme si disdžokeja z okresného mesta, zaplatíme ho zo zdrojov SZM. Privítam oficiálne ešte raz do mikrofónu hostí, poprajem im príjemnú zábavu a dám priestor hudbe a tancujúcim. Chvíľu pozorujem hlúčky tancujúcich. Logicky sa rozdelili do krúžkov. Žiadne páry. Hľadám kruh tancujúcich, kde sú nejakí vyšší chlapci. Všimnem si jedného vyššieho čokoládového, veľmi sympatického fešáka a vtisnem sa medzi neho a ostatných tanečníkov.

„Dovolíte? Môžem sa pridať?“ pýtam sa zo slušnosti.

„Samoserejme!“ vycerí na mňa dotyčný slonovinové zuby a ružovým jazykom si prejde po hrubých perách.

Chvíľu sa necháme unášať vírom hudby a tanca. Snažím sa tancovať tak ako ostatní. Napodobňujem ich. Prax teda žiadnu nemám. Len pri magnetofóne či rádiu občas doma alebo na internáte „trsám“. Spolužiačky mi ukázali pár grifov. Snažím sa, aby som nebola za „nešiku“. Ale po čase mi to ide celkom fajn. Aspoň som o tom presvedčená. Disdžokej púšťa skvelé diskotékové hity začiatku osemdesiatych rokov.

„Achoj! Ja sa folám Abebe Gebrehiwot Tesfay... a som prišla z Etiopia!“ podáva mi vedľa tancujúci vysoký chlapec ruku na zoznámenie.

„Ahoj! Ja som Jana Balážová,“ spustím po česky, aby mi rozumel. „Pochádzam zo Slovenska,“ potrasiem mu rukou.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-971585-1-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Úvod

Prológ

Exotické stretnutie

Tiráž