Arnaldur Indriðason

Synové člověka

Originální název: Synir duftsins

Vydáno u Forlagid Publishing, Reykjavík 1997

Překlad Jaroslav Kuťák

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © Arnaldur Inðridason, 1997

Title of the original Icelandic edition: Synir duftsins

Published by agreement with Forlagid Publishing, Reykjavík,

www.forlagid.is

Translation © Jaroslav Kuťák, 2019

Cover photo © anzebizjan/Fotolia

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8713-0 (epub)

ISBN 978-80-243-8714-7 (mobi)

V současné islandské společnosti si všichni lidé tykají a navzájem se oslovují pouze křestními jmény.

Při překladu textu bylo k této skutečnosti přihlédnuto.

Neboť Bůh tak miloval svět,

že dal svého jediného Syna,

aby žádný, kdo v něho věří,

nezahynul, ale měl život věčný.

Jan 3, 16.

Anně

JEDNA

Z dálky budova připomínala věznici. Mnoho let ji nikdo neudržoval. Říká se tomu krácení prostředků v oblasti zdravotnictví a kliniky jako tahle to vždycky odnesly nejhůř. Monumentální areál vypadal omšele. Stál dole u moře, obklopen rozsáhlým tmavým parkem s vysokými stromy. Nažloutlé světlo pronikalo všemi okny do zimní tmy zmrzlého ledna.

Pálmi kráčel od zastávky ke klinice. Všiml si, že ve druhém patře na některých oknech přibyly další mříže. Léta letoucí sem každý týden chodil navštívit svého bratra. Ošetřování pacientů se horšilo podobně jako stav domu, momentálně to tady vypadalo spíš už jen jako skladiště psychicky nemocných, které ošetřovatelé zklidňovali pomocí léků. Léčebna na Pálmiho vždycky působila jako hrozba, už jako malý kluk se bránil sem s matkou chodit. Raději čekal venku, dokud neskončí návštěvní doba. Ale teď už to nešlo. Matka byla po smrti a kromě něj nebyl nikdo, kdo by bratra navštívil.

Úzkými bočními dveřmi se dostal přímo na chodbu, kterou pacienti využívali jako kuřárnu. Nebyl to hlavní vchod, ale nejkratší cesta k bratrově pokoji. Hned cítil, že něco není v pořádku. U tohoto vchodu obvykle postávalo pár pacientů a pokuřovali. Ošetřovatelé je sem pouštěli po malých skupinkách, pak se tu nemocní poflakovali a prohlíželi si zažloutlé prsty. Všichni ho znali, míval pro ně krabičku cigaret. Někteří poděkovali, jiní tupě zírali. Tentokrát byla chodba prázdná. Odněkud se ozýval křik a v dálce se zvonilo na poplach.

Dlouhá, úzká a špatně osvětlená chodba byla před časem až ke stropu natřená silnou vrstvou zelené lodní barvy. Docela na konci chodby se nacházel pokoj Pálmiho bratra, ale nikdo v něm nečekal. Jindy tam bylo řádně uklizeno, ale dnes jako by tu řádily bosorky. Šatní skříň rozbitá na kusy a postel převrácená. Daníelovy věci se povalovaly všude po místnosti. Pálmi se otočil a rychle se vrátil na chodbu, aby vyhledal někoho z personálu. Doběhl k výklenku se dvěma výtahy a zmáčkl obě tlačítka. Jakmile se otevřely levé dveře, vyřítili se z nich dva zřízenci se spoutaným pacientem mezi sebou.

„Kde je Daníel?“ zeptal se Pálmi. Vyjeveně se zahleděl do panicky vytřeštěných očí pacienta, který sebou divoce trhal. Jmenoval se Nathan, Pálmi ho znal a věděl, že byl do kliniky umístěn teprve nedávno. Trojice ho míjela a jeden ze zřízenců křikl:

„Danni všechny vybláznil! Je v nejvyšším patře a chce se zabít. Zkus s ním promluvit.“

Pak zmizeli. Pálmi naskočil do výtahu a zmáčkl tlačítko pátého patra. Výtah vyjel nahoru a otevřel se před prostornou společenskou místností. Stoly a židle byly rozházené, zařízení zdemolované a v kuchyňce hořelo. Personál bojoval s plameny, snažil se je zneškodnit ručními hasicími přístroji. Dál vzadu to vypadalo, že mají pacienty pod kontrolou. Zahnali je do kouta a drželi v šachu. Brali jednoho po druhém a odváděli je k výtahu. V opačném koutě místnosti bylo několik vysokých oken. Jedno mělo rozbitou skleněnou tabuli. Tam stál Pálmiho bratr, zády otočený k zimní tmě.

„Pálmi!“ volal Daníel, když spatřil přicházejícího bratra.

„Řekni jim, ať vypadnou. Chtějí mi ubližovat, parchanti.“

„Nemůžeš se pokusit ho uklidnit?“ zeptal se rozčilený zřízenec, co přicházel k Pálmimu. „Zavinil vzpouru a teď hrozí, že se zabije. Kdyby se podařilo ho uklidnit, dostaneme situaci pod kontrolu.“

„Nechoďte ke mně, hajzlové!“ řval Daníel na zřízence, kteří kolem něj vytvářeli půlkruh, ale udržovali přitom patřičný odstup. Pálmi si jich nevšímal, zamířil přímo k bratrovi. Nepokoušel se po něm skočit a strhnout ho od okna, ale postavil se vedle něj k oknu a díval se dolů. Pět pater pod nimi bylo vidět park za klinikou. Dřív byl velkoryse osvětlený, ale teď kdesi v dáli blikalo jedno ubohé světélko.

„Víš, co mi ty svině provedly?“ zeptal se Daníel. Pálmi ho ještě nikdy neviděl tak rozčileného. Daníelovi bylo přes čtyřicet, byl spíše malý, na sobě měl džíny a bílou košili. Vlasy nosil krátce střižené. Měl rád bílé košile, sám si je pral a pečlivě žehlil, někdy i dlouhé hodiny. Byl bos.

„Chovali se k tobě špatně?“

„Hajzlové. Nemohli bychom jít domů, Pálmi? Proč se o mě nepostaráš sám?“

„Neměli bychom se raději vrátit k tobě na pokoj a promluvit si?“

„Ne, budeme si povídat tady. Půjdu s tebou domů, Pálmi, budeme spolu bydlet, a já už ty svině nikdy neuvidím. Prosím, Pálmi, prosím. Už to tady nevydržím a máma vždycky říkala, že se o mě postaráš. Tak proč to neuděláš?“

„Nejdřív ustup od okna.“

„Proč ne, Pálmi?“

„No tak, Daníeli, pojď, jdeme dolů.“

„Dávají nám jed, Pálmi. Hnusný hajzlové. Nám všem ho dávají. Je to nelidský. Vrazi.“

„Promluvíme si o tom, Daníeli. Pojď od okna.“

Jako by napětí trochu polevilo. Ze společenské místnosti zmizeli poslední pacienti a také zřízenci se uklidňovali. Řev ustal, poplašné zvony ztichly. I Daníel se zdál být v přítomnosti bratra klidnější.

„Pálmi, vzpomínáš si, jak jsem byl poprvé nemocný a vy jste mě sem dovezli? Tvrdil jsem, že jsem na Zemi přiletěl ve hvězdokupě přímo z ráje. Vyhodili mě odtud, protože jsem přestal věřit. Vyprávěl jsem ti o ostatních?“

Daníel položil bratrovi ruku na ramena. Zřízenci se téměř všichni vzdálili. Daníel šeptal bratrovi do ucha.

„Zeptej se, odkud ostatní přišli.“

„Kteří ostatní, Daníeli?“

„Ti ostatní ze školy, Pálmi. Zeptej se, jestli taky byli vyhnáni z ráje.“

Objal Pálmiho.

„Koho se mám zeptat?“

„Ty mizerové dobře vědí, co provedli.“

„O čem to mluvíš, Daníeli? A teď pojď od okna. Prosím, udělej mi tu radost a pojď se mnou dolů na pokoj. Tam si můžeme v klidu o všem promluvit, jestli třeba můžeš zpátky domů.“

„Víš, teď jsme zrovna nejblíž ke Slunci, můj milý Pálmi,“ řekl Daníel. Vypadal úplně klidně. Opatrně políbil bratra na čelo, a když se od něj odvrátil, Pálmi jasně věděl, co chce Daníel udělat. Věděl, ale došlo mu to až o zlomek vteřiny později. Viděl mu na očích, co má v úmyslu. Daníelova jiskřička života zhasla. Mlčky se otočil a vyskočil z okna. Uplynula celá věčnost, než Pálmi uslyšel ránu dopadnuvšího těla.

Šokován se přiblížil k oknu a vykoukl ven. Daníel ležel na zádech s rozpřaženýma rukama a nohama od sebe na tvrdých strmých schodech, které vedly do sklepení budovy. Začínalo sněžit. Než konečně dorazila sanitka, vločky zakryly Daníelovo tělo tenkým rubášem.

DVĚ

V jiné části města stál malý, jednopatrový, více než sto let starý dřevěný domek, zvenčí pokrytý vlnitým plechem a natřený načerno. Kolem něj se rozprostírala maličká, neošetřovaná a neoplocená zahrádka. V jednom jejím koutě stála veliká borovice. Na zmrzlém trávníku ležel benzínový kanystr bez uzávěru.

Dveře byly otevřené. Vzduch uvnitř zatuchlý. Ze starého sporáku, na němž vykypěla vločková kaše, stoupal černý dým. Zápach se mísil s pachem místnosti, který tu byl už předtím. Kuchyně i celý dům byly špinavé a zaneřáděné. Všude se hromadily noviny, ušmudlané nádobí, na všelijakých háčcích visely ubohé kusy oblečení anebo se povalovaly po nábytku. Až na světlo pouličních luceren, které pronikalo okny, a na slabé světlo, které přicházelo dveřmi z malé vedlejší místnosti, byla v domě tma.

Pokojík byl přecpaný všemožnými krámy. Neměl okna, od stropu visela holá žárovka. Na stole stála stará zelená lampa, která se skláněla k psací desce, jako by měla strach podívat se nahoru. Světlo vycházelo právě z ní. Na stole ležely hromádky knih a časopisů vedle lahviček s inkoustem a drahých plnicích per. Ze starého gramofonu zněla hudba. Dvořák. Z Nového světa.

U psacího stolu seděl starý muž v tlustém červeném županu, sice hodně odrbaném, ale zdálo se, že zahřeje. Na nohou měl filcové pantofle. Ruce s úzkými prsty a dlouhými nehty byly mrtvolně bledé. Poloviční pleš rámovaly trsy bezbarvých vlasů, sahající po ramena. Oči měl malé. Část jeho obličeje zakrýval několikadenní vous. Muž byl pevně připoután k židli a byl mokrý. Páchl benzínem.

Pod ním se vytvořila malá benzínová kaluž. Od ní vedla stopa až do kuchyně. Hořlavá kapalina byla zřejmě vylitá na zeď, nábytek a hromadu oblečení. I v kuchyni a komoře byl benzín. Muž na židli se nehýbal. Nevydal ani hlásku a nepokoušel se vysvobodit. Jako by klidně vyčkával, co přijde, jako by s tím počítal, protože si takový konec zasloužil. Zvláštním způsobem vypadal smířeně.

Tiše zasyčela a pak vzplála zápalka. Muž na židli strnule zíral před sebe. Po tvářích mu stékaly slzy, ale nesnažil se vstát. Jen se pohupoval dopředu a dozadu a jeho rty se pohybovaly v melodii dětské písničky, již si broukal, aby se uklidnil.

Hořící zápalka se octla mezi jeho prsty. Chvíli ji podržel, než spadla na podlahu. Oheň okamžitě vzplál a zahalil jeho, židli i psací stůl. Pak se plameny bleskově odplazily po podlaze místnosti a po stěnách. V mžiku hořel celý dům. Okenní tabulky se rozlétly, plameny vyšlehly do noci. Muž se pokoušel vstát, skácel se však do dveří dozadu, do ohnivého moře v obývacím pokoji.

Stěny obýváku byly od podlahy ke stropu plné zarámovaných fotografií, pečlivě seřazených do řad. Zdálo se, že to je to jediné, oč se v tomto domě opravdu staral. V nejstarších rámečcích byly oválné černobílé portréty dětí, jejich jména byla pod nimi zapsána vznosným písmem. Uprostřed visela fotografie školy. Tento typ vzpomínkových fotografií časem vyšel z módy a místo nich nastoupily skupinové snímky. Na nich byli žáci postaveni do dvou nebo tří řad, třídní učitel stál vedle. Na starších fotografiích měly děti na sobě nedělní oblečení a vypadaly upraveně a vymydleně, chlapci měli hladce učesané vlasy a dívky spletené copy. Starší fotografie se pokoušely docílit určité harmonie a žáci byli seřazeni podle pohlaví a velikosti. První řada seděla na zemi, druhá na židlích, třetí stála za nimi. Na novějších snímcích se studenti postavili náhodně a kvůli fotografování se nijak nevymódili. Na fotografiích se hodně usmívali, bylo vidět široké úsměvy, stydlivé úsměvy, někteří se dokonce chechtali. Ze snímků se nedaly vyčíst pouze změny módy, ale i jiný přístup. Na starších fotkách se děti dívaly do budoucnosti plny očekávání; disciplinovaně stály v řadách a trochu se před fotografem styděly. Na nejmladších záběrech byly děti uvolněnější a méně disciplinované, už se téhle chvíle neobávaly, ani tradice, ani ducha školy. Na všech obrázcích, jež právě olizovaly plameny ohně, byl stejný učitel. I na něm byly znát postupné změny, stejně jako na žácích. Nejstarší byly fotografie, kdy ještě sám chodil do školy, pak následovaly snímky, kde měl jako učitel svou první třídu, stál tam v obleku s úzkou kravatou, řídké vlasy sčesány do strany. Budoucnost ležela před ním. Později nosil ošoupaný pletený svetr, vypadal zničeně a vlasy měl hodně prořídlé. Na jednom ze starších snímků stál nad jedním žákem, který se nedíval do kamery, ale vzhlížel k němu. Tímto chlapcem byl Daníel.

Starý učitel ležel na podlaze připoután k židli a cítil, jak jeho život mizí v plamenech.

TŘI

Pálmi stál u rozbitého okna a díval se na Daníela. Pak se otočil a běžel k výtahům. Žádný nebyl nahoře, proto zamířil ke schodišti a utíkal po svých. Namlouval si, že viděl pohyb, jiskřičku naděje. Bral to po dvou, vyřítil se z budovy a utíkal ke sklepním schodům. Ale nemusel spěchat. Daníel zemřel. Neměl v těle kost, která by se nezlomila.

Sedl si a sledoval, jak na bratra padají vločky. Seděl tam, ještě když přijeli záchranáři a policie. Nikdo ho nevyrušoval. Daníelovo tělo odnesli do sanitky, ta se zvolna rozjela. Sebevraždy se vyšetřovaly jako kriminální případy, úředníci od kriminálky proto vyslýchali personál, lékaře i Pálmiho, přestože měl sotva co říct. Zpráva, že je Daníel po smrti, se mezi pacienty rychle roznesla. Nad potemnělou budovu se snášel klid a mír.

„Daníel byl vlastně docela v pohodě,“ řekl jeden starší zřízenec. Byl zde zaměstnán už dlouho a často se o Daníela staral. Někteří zřízenci a ošetřovatelé se posadili s Pálmim v kavárně kliniky, aby si s ním popovídali. Pořád ještě nechápal, co se stalo. Neměl sílu odejít. Pryč. Domů. Někam.

Kdosi z personálu ho vytáhl ze sněhové vánice a odvedl dovnitř. Kriminálka se nezdržela dlouho. Případ byl jasný. Sebevražda. Bylo mnoho svědků, kteří mohli potvrdit, že Daníel vyskočil z okna sám a že to nebyla nehoda. Měl to v úmyslu.

„Co se vlastně stalo?“ otázal se. Sklonil se a schoval tvář do dlaní. Měl příjemný a jasný hlas, jen občas malý problém se sykavkami.

„V uplynulých týdnech byl Daníel nějaký divný,“ řekl ošetřovatel kolem padesáti let, s hustým copánkem, velkým nosem a masitou tváří. Jmenoval se Guðbjörn.

„Vždycky býval poměrně neklidný, takže jsme s ním měli pořád práci. Sám víš, jaký byl, když se bránil, nechtěl si vzít léky anebo když namlouval ostatním pacientům, že jsou úplně zdraví. Uměl hodně přehánět a vyšilovat. Ale poslední dobou byl jako vyměněný, naprosto apatický, a s nikým nepromluvil.“

„Jezdím sem každý týden. Byl jsem tu i před týdnem. Ale ničeho jsem si nevšiml. Ano, byl velmi klidný, ale takový býval často. Víc než jindy mluvil o všech tady v budově. Co myslel tím, když o vás mluvil jako o ‚hajzlech’?“

„Bavilo ho házet na nás špínu a vyčítat nám všechno možné,“ řekl jiný ošetřovatel, jmenoval se Elli.

Pálmi věděl, že to je pravda. Daníel často předhazoval zaměstnancům kliniky, lékařům a ošetřovatelům, že se o něj špatně starají. Pravidelně požadoval, aby ho prohlédl neutrální lékař. Protože měl jen velmi omezené povolení opustit areál, výlety za cizími doktory byly vítanou změnou.

„Proč se tak změnil?“

„Na to se zeptej lékaře. Podle mě to mělo něco společného s mužem, který ho v poslední době často navštěvoval. Byl mnohem starší než Danni. Proseděli spolu celé hodiny a povídali si. Nikdy dřív jsem ho neviděl, ale pro Danniho něco znamenal, to bylo vidět.“

„Jasně, počkej. Jak mu to říkal?“ snažila si vzpomenout jedna sestra. Jmenovala se Andrea, byla malá a při těle a měla příjemný výraz ve tváři.

„Hilmar nebo Haukur nebo tak nějak?“ řekl Elli. „Neměl jsem tušení, o čem mluvili. Mám pocit, že jsem zaslechl jejich vzrušenou debatu o pilulkách Lebertran, ty se dělají z rybího tuku. Ale můžu se mýlit,“ řekl a pokrčil rameny, „jen jsem v kavárně prošel kolem jejich stolku.“

„Proč kapsle Lebertran?“ divil se Pálmi. „Pacienti je dostávají?“

„Ale kdepak,“ odpověděla Andrea, „nejsme lázeňská klinika,“ dodala a rozhlédla se.

„Kromě mě a vás se o Daníela nikdo nestaral. Netuším, kdo ho mohl navštívit,“ dodal zamyšlený Pálmi. „Chodil k němu kromě mě ještě někdo další?“

„Ne,“ odpověděla Andrea, „jenom ten chlápek z posledních týdnů. Myslela jsem, že jsme ti o něm říkali.“

„Slyším to poprvé,“ řekl Pálmi. „Fakt nevíte, jak se jmenoval nebo kdo to byl?“

„Přesně si nevzpomenu. Snad kdyby sis promluvil s Jóhannem,“ dodala Andrea.

Jóhann byl zřízenec, se kterým se Daníel potkával nejčastěji. Začal na klinice před deseti lety a časem se velice spřátelili. Pálmi byl už dlouho přesvědčen, že je Jóhann pro Daníela důležitější než všichni lékaři a medikamenty, se kterými měl během svého onemocnění co do činění.

„Kde je Jóhann?“ zeptal se.

„Asi před týdnem tady skončil. Řekl papalášům od plic, co si o nich myslí,“ vysvětloval Guðbjörn. „Myslím, že ho vyrazili.“

„Proč?“

„Už delší dobu byl s vedením kliniky na válečné stezce,“ odpověděla Andrea.

„Nikdo nám neprozradil nic konkrétního,“ přidal se Guðbjörn. „Ale Jóhann se s vedením hádal dlouho. Teď už nejspíš sud přetekl, proto šel. Měl toho tady dost. Lékařská péče byla zredukována na absolutní minimum. Je tu málo ošetřovatelů a většina ani nezůstane dlouho. Znají jenom jednu metodu, a sice napumpovat do pacientů co nejvíc léků, aby byli v klidu. To je veškerá péče. Dřív, než se začalo žvanit o snižování nákladů, to tu bylo mnohem lepší. Jóhann se vehementně zasazoval proti omezování prostředků. Bral si pacienty k srdci víc než my ostatní. Teď už tady jsou jen ty nejhorší případy, všechny ostatní poslali domů, což je pochopitelně pro příbuzné hrůza.“

„Smí se vůbec takhle řídit psychiatrická klinika?“ zeptal se Pálmi.

„Tady je možné všecko,“ odvětil Elli.

„Na tom muži, co navštěvoval Danniho, jsem si všiml jedné věci,“ vzpomněl si Guðbjörn. „I když, je to taková hloupost, možná nic důležitého… Přicházel vždycky ve čtvrtek ve stejnou dobu, asi kolem páté, a vždycky si nesl nějaké staré desky. Ale nikdy jsem neviděl, že by je otevřel. Byl bledý a měl už jen málo vlasů. Taky mi bylo trochu divné, když o tom teď přemýšlím, že si pořád něco mumlal.“

„Moment, dnes je pátek, včera tady ten chlap byl?“ zeptal se Pálmi.

„Sice jsem ho neviděl, ale pravděpodobné to je.“

„A co si mumlal?“

„To je to divné,“ odpověděl Guðbjörn. „Připadalo mi to jako něco od Jónase Hallgrímssona. … a hodina té nejzářivější přízně protkne noc jako blesk.“

ČTYŘI

Když se Pálmi kolem půlnoci vrátil domů, stále ještě mu nešlo do hlavy, co se stalo. Zamyšleně rozsvítil v předsíni. Odvedle, kde bydlela Dagný, slyšel televizi. Sám žádnou neměl. Jeho byt byl plný jiných věcí, obrazů a hlavně knih, úhledně seřazených na policích. Pálmi byl vášnivý sběratel knih a vlastnil antikvariát v centru Reykjavíku. Žil sám a neměl děti.

Ohřál si trochu vody v rychlovarné konvici, aby si před spaním udělal hrnek čaje. Přemýšlel o Daníelovi a Jóhannovi – a o muži, co navštívil jeho bratra. Přemýšlel o sebevraždě a zvažoval, jestli byla pro bratra jediným řešením. Často spolu o ní hovořili. Pro Pálmiho byla sebevražda něco nepředstavitelného, sám na ni nikdy nepomyslel, nepochopil, že si někdo chce vzít život. Daníel naopak považoval sebevraždu za normální. Podle jeho názoru do toho nikomu nic nebylo, kdyby se chtěl zabít. Proříznout si zápěstí nebo hrdlo nebo se oběsit však považoval za ponižující, nehodné člověka. Daníel dokonce šel tak daleko, že tvrdil, že by z lékařského hlediska sebevražda měla být stejně přirozená jako operace křečových žil nebo mandlí.

Přesně to byl jeden z důvodů, proč s Pálmim nemohli žít v jedné domácnosti. Daníel se už několikrát pokusil vzít si život a ve dvou případech se mu to málem povedlo. Sice bral proti sebevražedným sklonům silné psychoaktivní léky, ale Pálmi si nikdy nemohl být jistý, že je bratr opravdu spolkl. Snažil se odstraňovat z bytu cokoliv, co by Daníela svádělo k pokusu o sebevraždu, ale byl to beznadějný úkol. Jednou, když se vrátil domů, našel Daníela s igelitovou taškou přes hlavu. Podařilo se mu ho oživit. Jindy ho zaskočil s oprátkou na krku. Utrhlo se mu lano; Daníel ležel na zemi a snažil se uškrtit vleže.

To se přihodilo před dvěma lety, pak ho Pálmi vrátil zpátky na kliniku. Daníel už se od té doby o sebevraždu nepokusil. Pálmi přemýšlel, jestli si ho zase nevzít domů, ale u toho zatím zůstalo. Bydlel sám v bytě, který zdědil po své matce.

U Daníela lékaři před mnoha lety diagnostikovali schizofrenii. Pálmi si na to vzpomínal jen matně. Byli od sebe deset let a byl ještě hodně malý, když se u Daníela projevily první příznaky jeho nemoci. Vzpomínal si, jak se maminka trápila. V duchu ještě vídal Daníela jako šťastného chlapce, se kterým si hrával. To ale byly jen drobné střípky štěstí v jinak zoufalém dětství, plném maminčina zármutku, Daníelovy agresivity a neustálých návštěv té hrozné kliniky.

Daníel byl zničehonic vyhnán z ráje.

Ve věku třinácti let se úplně změnil. Chodil s kamarády pít a zkoušel tvrdé drogy. Během dalších let se s maminkou pořád hádal. Měl konflikty s policií, když ho opilého nebo zfetovaného dovezla domů nebo když ho policisté našli ve škarpě. Najednou nemusel spát. Pak prohlašoval, že slyší hlasy, a povídal si se svými fantaziemi a halucinacemi. Celé noci si místo spaní četl. Na obsahu knih mu nezáleželo. Nejen že hltal všechny texty, které se mu dostaly pod ruku, ale všechno si zapamatoval, v mnoha oblastech získal udivující znalosti. Usínal až nad ránem a spal jen pár hodin. Maminka byla naprosto bezmocná. Přičítala to všechno špatné partě, do které se dostal. Daníel dokonce začal chodit na gymnázium, ale dlouho tam nevydržel. Tehdy se najednou stal velmi zbožným, aniž by se o náboženství vůbec zajímal. Křesťanské poselství, které mu jeho hlasy přinášely, ho umístilo do zvláštní pozice ve vesmíru. Četl v novinách, že se na obloze objevila podivná znamení, pravděpodobně meteor, který shořel v atmosféře v ohňostroji jisker, a představoval si, že on sám býval hořícím meteoritem, který spadl na zem. Protože ho vyhnali z ráje. Aby ho přijali zpět, musel činit pokání. Nejhorší duševní utrpení, které prodělal v následujících letech, souviselo s tímto ztraceným rájem.

Ani Daníel sám sobě nerozuměl, ale nechtěl ani slyšet, že by mohl být nemocný. Naopak, byl přesvědčený, že mu to myslí ze všech nejlíp. Když se maminka ve strachu o něj poradila s lékařem, vztekal se. Byl pak arogantní a zlý a jeho stav se rok od roku zhoršoval. Nakonec už ani nemohl pracovat. Měl násilnické sklony. Pokusil se na sebe vztáhnout ruku. Jednoho dne zaskočil Pálmiho a hodil ho proti zdi takovou silou, až Pálmi ztratil vědomí. Když maminka přiběhla Pálmimu na pomoc, Daníel popadl kuchyňský nůž, bodl ji do ramene a utekl z domu. Maminka se jeho internaci dlouho bránila, ale když se na Pálmiho znovu vrhl, už se nedalo nic dělat.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

JEDNA

DVĚ

TŘI

ČTYŘI