Muriel Sparková

NEJLEPŠÍ LÉTA SLEČNY JEAN BRODIEOVÉ

Ukázka z elektronické knihy

THE PRIME OF MISS JEAN BRODIE

© Copyright Administration Ltd., 1961

Czech edition © PROSTOR, 2018

Translation © Martin Pokorný, 2018

Cover picture © shutterstock/isifa, 2018

ISBN 978-80-7260-402-9

Knihu finančně podpořilo Ministerstvo kultury České republiky

První kapitola

Mladíci při rozhovoru se studentkami z Marcia Blaine School drželi bicykly za řídítka před sebou. Obě pohlaví tak odděloval ochranný plot a vznikal dojem, že mladíci každou chvíli odjedou.

Jelikož dívky stály od školy jen kousek a prostovlasost se trestala, nesměly si slaměné klobouky sundat, nicméně u kvartánek už se určité odchylky od náležitého posazení na hlavě přehlížely, jen když žádná studentka nenosila klobouk zešikma, a ustálené pravidlo, že krempa se má nosit vzadu se sklonem nahoru a vpředu dolů, umožňovalo i další jemné odchylky. Z pětice dívek, které teď kvůli přítomnosti mladíků stály těsně u sebe, měla každá klobouk nasazený jasně odlišně.

Ty dívky tvořily „slečninu skupinku“. Říkalo se jim takhle ještě předtím, než jim tu nálepku posměšně přiřkla ředitelka, když ve dvanácti letech přecházely ze čtvrté třídy do primy. Tehdy na nich bylo okamžitě a vždy poznat, že to jsou žačky slečny Brodieové, vybavené neskonalým rozhledem ve spoustě oblastí, které, jak prohlásila ředitelka, naprosto nesouvisejí s oficiálními osnovami a pro školní účely jsou zcela zbytečné. Dívky prokazatelně věděly o Oxfordské skupině i o Mussolinim, o italských renesančních malířích, o přednostech, které má pro pokožku pleťové mléko a vilínová voda v porovnání s obyčejným poctivým mýdlem, znaly slovo menarché a vyslechly si popis vnitřní výzdoby londýnského sídla autora Medvídka Pú, jakož i milostných životů Charlotte Brontëové a slečny Brodieové. Věděly, kdo je to Einstein, a znaly argumenty odpůrců pravdivosti bible. Osvojily si základy astrologie, ačkoli si nepamatovaly datum bitvy u Floddenu ani hlavní město Finska. Až na jedinou výjimku počítaly všechny členky skupinky i sama slečna Brodieová na prstech – s víceméně spolehlivými výsledky.

Když po dosažení šestnácti let postoupily do kvarty, lelkovaly sice po skončení výuky za branami školy a přizpůsobily se ortodoxnímu řádu, nicméně zůstávaly nepochybnými příslušnicemi „skupinky“ a ve škole byly proslulé, což s sebou neslo, že byly terčem různých podezření a poměrně neoblíbené. Neprojevovaly týmového ducha a s výjimkou trvajícího přátelství s Jean Brodieovou spolu neměly mnoho společného. Jean Brodieová dál učila na základním stupni. Hledělo se na ni velmi podezíravě.

Dívčí škola Marcie Blaineové nebyla internátního typu a v polovině 19. století obdržel její nadační fond velký příspěvek od bohaté vdovy po jednom knihvazači z Edinburghu, která se před smrtí stala obdivovatelkou Garibaldiho. Její mužná podobizna visela ve velké aule a o každém Zakladatelském dnu byla uctěna kyticí odolných květin – chryzantém nebo jiřin. Váza s nimi se stavěla pod podobiznu na pult, na kterém zároveň ležela otevřená bible a v ní byla červeným inkoustem podtržena slova: „Ženu statečnou kde naleznu, je cennější než perly.“

Dívky, které teď jedna vedle druhé – a kvůli těm mladíkům i těsně u sebe – lelkovaly pod stromem, byly každá něčím proslulá. Šestnáctiletá Monica Douglasová, předsedkyně třídy, proslula zejména schopností provádět výpočty z hlavy a také vztekem, kvůli kterému – když silně vzplál – rozdávala facky na všechny strany. Nos měla v létě v zimě sytě rudý, k tomu dlouhé tmavé copy a tlusté prasečí nohy. Od šestnáctých narozenin nosila na hlavě slamák znatelně výš, než bylo pravidlem, usazený tak, jako by jí byl malý a jako by si uvědomovala, že tak jak tak bude vyhlížet groteskně.

Zdrojem proslulosti Rose Stanleyové byl sex. Klobouk měla na krátkých blond vlasech nasazený zcela nenápadně, avšak s dýnkem vtlačeným po obou stranách dovnitř.

Drobná a úhledná Eunice Gardinerová, proslulá svižností v gymnastice a impozantním plaveckým stylem, měla krempu klobouku nakroucenou vpředu nahoru a vzadu dolů.

Sandy Strangerová nosila celou krempu stočenou nahoru a klobouk měla nasazený co nejvíc dozadu, kvůli čemuž měla ke klobouku připevněnou gumičku a stahovala si ji pod bradu. Někdy gumičku žmoulala v zubech, a když byla guma rozžvýkaná, přišila si Sandy ke klobouku novou. V obecnou známost vešla úzkýma, skoro mizejícíma očima, ale vyloženě proslulá byla hezkou výslovností, která už pradávno – na základním stupni – uchvacovala slečnu Brodieovou. „Pojď, prosím, a něco nám zarecituj. Máme za sebou vyčerpávající den.“

Teď nechá síť, teď nechá stav,

teď kroky tři a v okně zrak,

teď zřela leknínů květ plát,

teď zřela helmu, chochol vlát,

teď shlédla v Kamelot.

„Člověka to vzpruží,“ říkávala zpravidla slečna Brodieová a napřáhla přitom ruku od hrudi ke třídě desetiletých dívek, jež napínaly uši, kdy už je vysvobodí zvonek. „Když lidem schází vize,“ vštěpovala jim slečna Brodieová, „hynou. Eunice, pojď a ukaž nám přemet, abychom se pobavily a odlehčilo se nám.“

Teď se ale chlapci s bicykly bujaře posmívali Jenny Grayové za její vyjadřování, osvojené na kurzu rétoriky. Jenny se hodlala stát herečkou. Byla to Sandina nejlepší kamarádka. Klobouk nosila s předním okrajem krempy zakrouceným ostře dolů, z celé skupiny byla nejkrásnější a nejelegantnější a v tom tkvěla její sláva. „Nechovej se jako klacek, Andrewe,“ pronesla povýšeně. Z pětice chlapců se tři jmenovali Andrew a tihle tři se teď začali po Jenny opičit: „Nechovej se jako klacek, Andrewe,“ zatímco dívky se smály a slamáky jim nadskakovaly.

Přistoupila k nim poslední členka skupinky, Mary Macgregorová, proslulá tím, že je mlčenlivá pecka, nula, na kterou každý může všechno svalit, a doprovázela ji studentka, která ke kroužku nepatřila, nesmírně bohatá Joyce Emily Hammondová, školní delikventka, pro jejíž rodinu představovala Blaine School poslední naději, jelikož ji žádný jiný ústav ani guvernantka nedokázaly zvládat. Joyce Emily na sobě měla zelenou uniformu ještě z předchozí školy – oblečení ostatních dívek bylo sytě fialové – a to hlavní, čím se zatím předvedla, spočívalo v občasném házení papírových kuliček po učiteli zpěvu. Vyžadovala, aby se jí říkalo oběma jmény, Joyce Emily. Tahle Joyce Emily se velmi úporně snažila proniknout do skupinky slavných a myslela si, že z ní dvojice křestních jmen dělá kdovíco, ale neměla nejmenší šanci a nechápala proč.

„Jde sem učitelka,“ nahlásila a kývla bradou k bráně.

Dva z trojice Andrewů stočili kola na silnici a ujeli. Zbylí tři mladíci zůstali vzdorně stát na místě, ale zahleděli se na opačnou stranu, jako by je k zastavení přiměla úchvatná oblaka nad Pentland Hills. Dívky se shlukly, jako by spolu něco probíraly. „Dobré odpoledne,“ pozdravila je slečna Brodieová, když se k hloučku přiblížila. „Už jsme se pár dní neviděly. Myslím, že tyhle mladé muže s jejich bicykly nebudeme zdržovat. Pěkný den, chlapci.“ Slavná skupinka odkráčela spolu s ní a Joyce, nováček a delikventka, je následovala. „Tuhle novou studentku myslím ještě neznám,“ řekla slečna Brodieová a pozorně se na Joyce zahleděla. Když byly navzájem představeny, prohlásila: „No, drahá, my budeme muset jít.“

Sandy sledovala, jak Joyce Emily, nohatá a na svůj věk nezvladatelná, napřed šlape a pak poskakuje opačným směrem, načež byla skupinka přenechána své tajné existenci stejně jako tehdy před šesti lety, v dětství.

„Nasadím vám na ta mladá ramena staré hlavy,“ oznámila jim tehdy slečna Brodieová, „všechny moje studentky jsou crème de la crème.“

Sandy se mhouřivýma očkama zahleděla na Moničin zarudlý nos, a jak se ubírala za houfem, jenž následoval slečnu Brodieovou, vzpomínala na tuhle průpověď.

„Ráda bych, abyste ke mně zítra přišly na večeři,“ oznámila jim slečna Brodieová. „Zařiďte si to, abyste mohly.“

„Mám divadelní kroužek…,“ zahuhňala Jenny.

„Pošli omluvenku,“ řekla jí slečna Brodieová. „Musím se s vámi poradit ohledně nové intriky, která už je v chodu a má mě donutit k výpovědi. Výpověď samozřejmě nepodám.“ I přes ta důrazná slova mluvila, jak u ní bylo zvykem, naprosto klidně.

Slečna Brodieová své osobní záležitosti nikdy neprobírala s ostatními zaměstnanci, ale vždycky jen s bývalými studentkami, ze kterých si vychovala důvěrnice. Vyhnat ji z Blaine měly už dřívější intriky; překazila je.

„Znovu mě vybízejí, abych si zažádala o místo někde na progresivní škole, kde by moje metody odpovídaly systému výuky lépe než tady v Blaine. Já se ale o místo na žádné experimentální bláznivině ucházet nehodlám. Zůstanu tady, v téhle vzdělávací fabrice. V těstě musí zůstat trocha kvasu. Svěřte mi děvče ve věku, kdy je tvárné, a je na celý život mé.“

Skupinka se chápavě usmála a projevila přitom chápavost nejrůznějšího druhu.

Slečna Brodieová ta klidná slova doprovodila zábleskem, jejž nechala vyšlehnout z hnědých očí. S temně římským profilem vyhlížela v záři slunce jako mocná žena. Skupinka ani na okamžik nezapochybovala o jejím vítězství. Dřív si o místo na experimentální škole zažádá Julius Caesar než slečna Brodieová. Nikdy nepodá výpověď. Pokud se jí chce vedení zbavit, musí na ni spáchat atentát.

„Co za bandu je to teď?“ zeptala se Rose, proslulá svým sex-appealem.

„O mých nepřátelích se pobavíme zítra,“ odpověděla slečna Brodieová. „Ale ujišťuji vás, že nedosáhnou svého.“

„Ne,“ řekly všechny. „Samozřejmě že ne.“

„Ne dokud jsem v květu sil,“ řekla. „Nynější léta jsou pořád má nejlepší léta. Je důležité si uvědomit, kdy jste v květu sil, na to nikdy nezapomeňte. Jede mi tramvaj. Nejspíš po cestě budu muset stát. Píše se rok 1936. Věk rytířskosti je za námi.“

■

Před šesti lety zavedla slečna Brodieová nově svěřenou třídu na zahradu, aby jí pod velkým jilmem poskytla dějepisný výklad. Při průchodu chodbami školy minuly ředitelnu. Dveře zely dokořán, místnost byla prázdná.

„Holčičky,“ řekla jim, „pojďte se podívat.“

Když se shlukly u otevřených dveří, ukázala prstem na velký plakát, přichycený připínáčky na protější stěně místnosti. Zobrazoval velký mužský obličej. Pod ním stála slova: „Bezpečí především.“

„Tohle je Stanley Baldwin, kterému se podařilo být jmenován premiérem a po pár týdnech už jím zas nebyl,“ poučila je. „Slečna Mackayová si ho tu nechává na stěně, protože věří v heslo ,Bezpečí především‘. Ale bezpečí nestojí na prvním místě. Na prvním místě stojí dobro, pravda a krása. Následujte mě.“

Z tohoto náznaku se dívky poprvé dozvěděly, že mezi slečnou Brodieovou a ostatními pedagogy existují spory. Některé tehdy vůbec poprvé v životě pochopily, že spolu dospělí lidé, svázaní oficiální mocí, můžou v něčem nesouhlasit. Vnitřně to zaevidovaly, načež s povznášejícím pocitem, že se z důvěrného zdroje dozvěděly o záchvěvu hádky, a přitom je to nijak neohrožuje, následovaly nebezpečnou slečnu Brodieovou do bezpečného chládku pod jilmem.

Ten podzim byl slunný, a kdykoli to počasí dovolovalo, poslouchaly dívenky výklad usazené na trojici lavic pod jilmem.

„Mějte učebnice v rukou,“ říkala jim toho podzimu celkem často slečna Brodieová, „a kdyby sem někdo lezl, zdvihněte je před sebe. Kdyby sem někdo lezl, tak máme hodinu dějepisu… literatury… mluvnice.“

Holčičky zvedly učebnice, ovšem oči neupíraly do nich, ale na slečnu Brodieovou.

„Já vám zatím povím, jak jsem byla loni v létě v Egyptě… povím vám, jak se pečuje o pokožku a o ruce… povím vám o tom Francouzovi, se kterým jsem se seznámila ve vlaku do Biarritzu… a rozhodně vám musím povědět, jaké jsem viděla italské obrazy. Kdo je největší italský malíř?“

„Leonardo da Vinci, slečno Brodieová.“

„Chyba, správná odpověď zní Giotto. Toho mám nejraději.“

Bývaly dny, kdy Sandy připadalo, že má slečna Brodieová plochou, naprosto nezvlněnou hruď, rovnou jako záda. V jiné dny měla její hruď tvar ňader, velkých a velmi zřetelných, na která mohla sedící Sandy úzkýma očkama koukat, zatímco slečna Brodieová v den, kdy učila uvnitř budovy, stála vzpřímeně, hlavu s hnědými vlasy vztyčenou, a při řeči upřeně hleděla oknem ven jak Johanka z Arku.

„Už mnohokrát jsem vám řekla a minulé prázdniny mi to potvrdily, že jsem dosáhla skutečného životního rozkvětu. Doba, kdy jste v rozkvětu, pomíjí. Jste malé, ale až vyrostete, musíte bděle číhat, abyste poznaly, že jste v rozkvětu, ať už to nadejde v kterémkoli životním období. A pak tu dobu musíte prožít naplno. Mary, co to máš pod lavicí? Na co se koukáš?“

Mary seděla jak pecka a ve své otupělosti si nebyla s to nic vymyslet. Byla tak hloupá, že ani neuměla lhát a nevěděla, jak zamést stopy.

„Komiks, slečno Brodieová,“ řekla.

„Myslíš komika? Šaška?“

Celá třída se zahihňala.

„Obrázkový příběh,“ řekla Mary.

„Obrázkový příběh, jářku. Kolik je ti let?“

„Deset, slečno.“

„V deseti letech už jsi na obrázkové příběhy velká. Přines to sem.“

Slečna Brodieová přelétla očima listy s barevnými obrázky. „Tygřík Tom, no to tedy,“ odtušila a hodila sešit do koše. Pak si všimla, jak se k němu upírají oči celé třídy, vytáhla ho z odpadků, roztrhala na malé kousky a vyhodila podruhé.

„Děvčata, dobře mě poslouchejte. Životní rozkvět je ta doba, kvůli které jste se narodily. Teď, když jsem dosáhla květu sil – Sandy, ty máš hlavu v povětří. O čem jsem právě mluvila?“

„O květu svých sil, slečno.“

„Kdyby během následující hodiny někdo přišel,“ poučila je slečna Brodieová, „nezapomeňte: máme hodinu mluvnice. Já vám zatím povím, co se v mém životě odehrálo, když jsem byla mladší, než jsem dnes, nicméně o šest let starší, než byl on.“

Opřela se o jilm. Byl to jeden z posledních podzimních dnů a listí v poryvech opadávalo. Padalo na holčičky, které byly vděčné, že jim dovoluje poposedávat a bez obav z pokárání si smetat listy z vlasů a z klína.

„Období mlh a kypré plodnosti. Když vypukla válka, byla jsem zasnoubená s jedním mladým mužem, ale padl ve Flandrech,“ vyprávěla slečna Brodieová. „Chystáš se máchat prádlo, Sandy?“

„Ne, slečno Brodieová.“

„Máš totiž vyhrnuté rukávy. S děvčaty, která si vyhrnují rukávy u blůzy, nehodlám nic mít, ať je sebevíc hezky. Okamžitě si je shrň, jsme civilizované bytosti. Můj snoubenec padl týden před vyhlášením příměří. Padl, jako na podzim padá list, a přitom mu bylo pouhých dvaadvacet let. Ve třídě se pak podíváme na mapu Flander a na to místo, kde pohřbili mého milého, když jste ještě ani nebyly na světě. Hugh byl chudý. Pocházel ze vsi v hrabství Ayrshire, ale byl pilný a chytrý a měl vzdělání. Když mě žádal o ruku, řekl: ,Budeme muset pít vodu a kráčet zvolna.‘ Po venkovsku tak vyjádřil, že povedeme poklidný život. Budeme pít vodu a kráčet zvolna. Co ta věta znamená, Rose?“

„Že povedete poklidný život, slečno Brodieová,“ odpověděla Rose Stanleyová, jež si šest let nato vydobyla slávu sexem.

Příběh padlého snoubence slečny Brodieové postoupil značně daleko, když dívky zjistily, že se k nim přes trávník ubírá ředitelka, slečna Mackayová. Ze Sandiných prasečích očiček už začínaly kanout slzy a její pláč se přenesl na kamarádku Jenny, jež se měla následně proslavit krásou; Jenny zaštkala a v punčochách nahmátla kapesník. „Hugh padl týden před uzavřením míru,“ vyprávěla slečna Brodieová. „Následně se konaly volby a lidé volali: ,Kaiser ať visí!‘ Hugh byl v hájku květ a v hrob je uložen.“ Rose Stanleyová se nahlas rozplakala. Sandy stočila zavlhlé oči ke slečně Mackayové, ubírající se přes trávník s hlavou a rameny vytrčenými kupředu.

„Přišla jsem se na vás podívat a musím zas hned jít,“ oznámila. „Pročpak brečíte, holčičky?“

„Dojal je příběh, který jsem jim vyprávěla. Máme hodinu dějepisu,“ odpověděla slečna Brodieová a jen tak mezi řečí zachytila do dlaně padající list.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

První kapitola