Jakub Pokorný

Čas: Otázka osudu

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Jakub Pokorný

ISBN 978-80-971442-3-4

Časť prvá: Príchod skazy

Rozhodila dlhými vlasmi, aby potešila svojho muža. Iulia Primus, verná manželka poslušného tyrana, práve nalievala víno Marcusovi, svojmu mužovi. Pripili si na sviatok ich výročia. Aspoň v súkromí nedostáva facku a užíva si život v bohatej rodine, pomyslela si.

„Pobozkaj ma Iulia, láska! Nežne ako to len dokážeš.“

„Teraz sa to nehodí.“

„To sa hodí vždy Iulia.“

„Nechaj ma osamote, prosím!“

„Čo sa s tebou deje?“

„Pablus, Dablus - utrite zem a potom spravte večeru! Začnite ihneď!“

„Kam ideš? Veď vieš, že žena nemôže ísť večer von.“

Hnedovlasá Iulia, otvorila dvere , hodila za hrsť zrna sliepkam a pomodlila sa k božskému Jupiterovi a Venuši. Na dvore presedela celý večer. Vonku bolo nádherne, na oblohe bolo vidieť samé hviezdy. Cvrčky spievajú, hrajú do rytmu.

„Môžeš mi povedať, čo sa deje?“ pristúpil k nej Markus.

„Je polnoc Markus. Nemôžem. Teraz nie. Poďme spať, prosím.“

„No, dobre teda, zajtra mi to porozprávaš.“

„Pablus, Dablus - dnes spíte vonku!“ oznámila im zákerne.

Posteľ natriasla ako sebe, tak i mužovi. Svietniky po jednom uhasína. Prvú noc počas manželstva muža nehladí po tvári. Bez slova sa ukladá do postele. Túto noc je mimoriadne teplo, tak sa ani nezakrýva látkovou pokrývkou. Zatvára oči, sviečky už nehoria.

„Dobru noc, dievča moje,“ nasleduje ticho. Cvrčky ba ani cikády už nevydávajú zvuk optimizmu, nevydávajú žiadny zvuk. Markus nevie oka zažmúriť, trápi ho Iulia. Nevie, čo sa deje. Po hodinách prevaľovania zaspáva, chrbtom otočený k svojej polovičke. Iulia však nespí, trápi sa. „Markus, Markus!“ prebúdza ho. Po chvíľke ticha. „Áno? Prosím?“

„Prepáč mi, že sa tak správam, mňa trápi... ale nič. Nechaj tak. Dobrú... dobrú noc.“

„Ach, čo sa deje? Čo sa to len deje?“ zašepkal pre seba.

Iulia sa ráno prebudila ako prvá. Nakázať otrokom prácu pri raňajkách už nemusela, boli hotové, napriek tomu, že len slnko vychádzalo na oblohu. Napila sa kozieho mlieka, nápoja či jedla tých z lepších rodín.

„Pablus, raňajky nebudem, porciu si rozdeľte vy s Dablusom. Pán Markus si dá druhú, ak bude mať chuť.“

Pani domu vzala do rúk ihlicu, niť a začala šiť. Nech majú v tomto období aj čo nosiť. Otroci jedia, dokým môžu a už ich Iulia poháňa do práce. „Bez otrokov by sme sa urobili k smrti,“ pomyslela si. Šije ďalej, rozmýšľajúc nad osudom ženy.

„Iulia? Vysvetlíš mi, prosím, čo sa to deje?“ opýtal sa rozospatý, avšak nevyspatý Markus.

„Pracujem, nevidíš asi. Dlho si spal.“

„Veď už aj idem do práce.“ Na konzuli dnes bude rušno, riešiť sa má výstavba nových ulíc.

„Na stole máš chlieb s olivami. Neviem, či ti ostalo ešte mlieko, no ty si dáš asi víno.“

„Ty si už jedla?“

„Áno, nemaj strach.“

Za oknom sa ozval nejaký rachot.

„Čo sa to... ?“ pýtala sa Iulia.

„A budeš poslúchať či nie?“ tmavší otrok sa pýtal naštvane kolegu. Dablus, zvalený na zemi, opľul pýtajúceho sa.

„Môžeš ma zbiť, aj tak nebudem poslúchať tvoje reči!“

„Budeš robiť aj ty, nebudem len ja.“

„A dosť!“ skríkol Markus. „Dnes idete do viníc. Bez handry a bez jedla. Neopovážte sa ukradnúť čo i len kúsok hrozna!“

„Tri rany bičom by si nám nechcel dať?“ pošomral si Pablus.

„Rana Jupitera na vás!“ skonštatovala Iulia.

Po chvíle nadávania na sluhov si sadli obaja manželia do kuchyne. Iulia sa napila vína, Markus si prečesal vlasy prstami. Otvoril ústa, no ihneď ich aj zavrel.

„V poslednej dobe sú nejakí nepriateľskí voči sebe,“ povedala o otrokoch.

„Trvajú ich hádky už dlhšie?“

„Áno, však vravím. Uhm. Stále si v práci. Nemáš na mňa čas, alebo máš niečo dôležitejšie, než som ja?“

„Teraz trochu odbočím. Tá hostina na počesť výročia. Zorganizuješ ju?“ odbehol od témy jej manžel.

„Nemám náladu, nepočul si, čo som sa pýtala?“

„Na živobytie nám musím zarábať, aspoň tých päťsto sestercií musím tento rok zarobiť.“

„Potom sa ku mne správaš na verejnosti ako k obyčajnému otrokovi. Ba ešte horšie.“

„Neviem, čo sa ti nepáči. Ja ťa nesiem pomaly na rukách a ty sa na mňa urazíš, bohovia to vidia.“

Vonku za oknom sa už ozývajú hlasy ľudí, poslušných zvierat, ale aj hlas ľudí, ktorí žijú ako zvieratá.

„Orať dnes pôjdete?“ pýta sa jeden mužský hlas.

„Dnes sa chystáme na nákup do centra,“ odpovedá ženský hlas.

Markus i Iulia sedia za stolom, odrazu sú ticho a rozmýšľajú, obidvaja. Niekto klope na vráta. Rodinku to vyrušilo z rozmýšľania.

„Otvoríš dvere?“ vo dverách stojí polonahý, vždy bláznivý sused.

„Dnes majú prísť vyberať dane, pane.“ povedal mládenec, ktorého vlasy mali farbu hrdze.

„Nabudúce prídete oblečený.“ oznámil Markus.

„Dovidenia,“ znela odpoveď mladíka do miestnosti.

Iulia Primus zdvihla obočie, narovnala šat a pomyslela si, že čudné spôsoby majú niektorí ľudia v spoločnosti.

Trápi ju jej osud. Necíti sa šťastná. Manžel odišiel do svojej izby, ktorá susedila s kuchyňou.

„Dúfam, že bohovia ešte stoja vždy pri mne,“ pomyslela si.

***Čas plynie, čas sa vlečie, čas sa mení, čas nikdy nestojí, dokola sa točí ten, kto do času vkročí.***

Aj keď otrokov Pablusa a Dablusa obvykle do viníc nepustia, dnes za trest, počas slnečného počasia bez ošatenia, obrábajú každý riadok vinice. Do večera je toho dosť, čo robiť. Ešteže dnes nemajú na starosti obed aj večeru.

„Trpíme.“

„To áno, to áno. Nebudem k tebe už taký,“ strhanú tvár našponoval do niečoho, čo sa podobá na úsmev.

„Si pravý kamarát, Pablus,“ povedal Dablus a ihneď sa zohol, aby ďalej rezal zbytočné výhonky vinice.

Otroci musia popri práci mlčať, poslušne robiť. Keď je čas oddychu, môžu si dovoliť aj trochu odpočinku - sú to tiež len ľudia. Čas oddychu je len počas obeda a večere, keď sa dokončí jedlo a dorobia sa posledné denné práce. Krátka chvíľka pred spaním. Otroci vstávajú hodinu pred svitaním, aby stihli spraviť raňajky, nakŕmiť zvieratá.

„Pablus, zbavia sa nás za naše hádky?“

„Už nie, sme k sebe lepší. Vieš, že ťa mám rád,“ opálenou rukou si utrel hlinu z pravého kolena.

„Bude pršať.“ po dlhšom mlčaní oznámil tmavší otrok Pablus.

„Už je aj na čase, nebudeme musieť behať s vedrami s vodou po celej záhrade. Chvíľu.“ odpovedal usmiaty Dablus, aspoň to na úsmev vyzerá.

Markus vykročil zo svojej izby, oblečený v bielej tóge.

„Dúfam, že som si ju obliekol správne.“ pomyslel si. Obliekanie tógy nie je jednoduché, dokonca sa o tom učil v škole.

„Však je to len látka, jednoduchá hrubšia tunika,“ povedal si nahlas a kráčal jemným krokom po hlinenej podlahe ku svojej žene, ktorá, sediac pri okne v kuchyni, šila šat.

„Iulia, som k tebe zlý?“ opýtal sa, smutne pozrel do jej očí a čakal na jej odpoveď.

„Choď už na ten konzul, aby si nemeškal.“ odvetila mu.

„Keď sa vrátim, tak sa porozprávame. Salute,“ načiahol sa k nej, aby ju objal.

„Salute,“ odtiahla sa. Akurát vyšila na novú bielu tuniku niečo, čo sa podobá slnku. Bude to musieť prešiť, má to byť slnko a nie sa len naňho podobať.

„Dnes ma čaká ešte veľa roboty,“ povzdychla si hnedovláska so zelenými očami, keď v miestnosti zostala sama. Z jej očí po chvíli vyšli slzy.

Nastal čas obeda, Iulia tuniku nedovyšívala, Markus ešte nestihol prísť domov a obed nik nepripravil. Keďže neraňajkovala, tak si dala aspoň olivy s pečivom a olejom. Aspoň niečo, čo ju na chvíľu zasýti. Chvála bohom, aspoň za nejaké jedlo. Jedlo si vychutnávala, oddychovala, ale myšlienky jej prúdili v jednom kuse: „Si nespokojná, Iulia, máš veľa roboty, Markus ťa má rád a aj ty jeho.“ tie myšlienky sa medzi sebou nejasne miešali.

Za oblokom poutíchali hlasy z okolia, slnko praží cez okno dnu, slnečné lúče zahmlievajú len dlhovláskine slzy, plač pani domu. Víno sa vyparuje z pohára čoraz rýchlejšie, mušky si vychutnávajú tú lahodnú chuť. V tom rozjímaní zaklope niekto na vchodové dvere, ktoré sú v kuchyni. Zaklope ešte raz, zo steny sa víri prach. Vstala, otvorila vráta.

„Na námestí sa vyberajú dane, ste očakávaná aj vy, pani domu.“ povedal hrdzavo-vlasý mladík, sused.

„Áno, iste, prídem . Ďakujem.“

„Nie je naozaj začo. To je moja práca predsa.“

„Počkaj chvíľu.“ odvetila dlhovláska.

„Nemám priveľa času, som očakávaný, rýchlo.“ vyzeral ozaj nedočkavo.

„Nech sa páči, toto je za tvoju službu,“ hodila mu do dlane dve medené mince, sestercie.

„To ste nemusela, pani.“

„Tu, nech sa páči, ešte tých päť sestercií, za moju a manželovu osobnosť zaplatíš dane ty. Prosím. Veď naše mená poznáš, aj číslo nášho domu.“

„Iste,“ pousmial sa a behom išiel preč z pozemku.

„To je veľký blázon.“ vyjavilo sa jej v hlave.

Sadla si opäť na stoličku v kuchyni a pokračovala vo vyšívaní tuniky. Musí byť dokončená.

„Dnes musím stihnúť ešte trhovisko.“ Otroci sú za trest vo vinici, tak na nákup ísť nemohli ako obyčajne.

„Mala by som kúpiť ešte otroka, aby sa práca stíhala. Iné rodiny ich majú o mnoho viac než len dvoch.“ myslí si domáca.

Po hodine vyšívania konečne prácu úspešne dokončila. „Neviem, kde sa Markus toľko fláka, ale bude mať radosť z mojej práce.“ povedala nahlas, ako keby to niekomu vravela. Aj keď vie, že teraz by muža potešilo skôr jej vysvetlenie, prečo sa tak správa. On je ku nej naozaj dobrý. V súkromí, doplnila si v myšlienkach.

„Kde toľko trčí?“

„Mal prísť na obed domov tak ako vždy.“ povedala o nejaký čas neskôr.

„Na konzuli určite riešia tú výstavbu nových ulíc a hádajú sa medzi sebou,“ rozpráva do ovzdušia a ide sa obliecť do tuniky, ktorá sa hodí na verejnosť.

„Otvorte dvere!“ vzápätí kričí mužský hlas spoza dverí.

„Okamžite!“ kričí naďalej.

„Vypáčte dvere, raz, dva...“ rozkazuje hrubý hlas muža.

„... čo sa deje?“ otvorí vystrašená Iulia v tom momente.

„Dane platiť nemusíte, kráska?“ provokuje vojak, ktorému patrí neznámy hlas.

„Zaplatila som.“

„Desať sestercií, ihneď!“ rozkazuje vojak.

„Päť sestercií sa platí, a zaplatila som!“ odpovie so zvýšeným tónom.

Vojak ju v rýchlosti schmatol, držal jej tvár a panovačne jej kričal do očí.

„Desať sestercií! Desať sestercií! Desať sestercií!“ opakoval dookola. Nechápala jeho správanie.

„Inak ťa čaká smrť, mladá dáma.“ dodal a pustil ju. Spadla na zem, pričom si poudierala lakte.

„Manžel sa to dozvie. Bude z vás zviera, otrok!“ kričala rozhnevaná, vystresovaná.

„Tu máte tie mince a vypadnite!“ kričala na vydierača po chvíľke.

„Dovidenia.“ ozval sa pohodlný hlas vojaka, vyberača daní.

Po jeho odchode sa triasla ešte poriadne dlhú dobu na zemi. Už nemá ani peniaze na nákup.

„Kde je ten blázon? Kde je môj manžel?“ opäť slzy ženy padajú na zem, na tú hlinenú zem.

„Pablus?“ pýtal sa Dablus vo vinici.

„Áno?“ znela protiotázka.

„Myslím si, že zajtra bude búrka, nielen dážď.“

„To by bolo horšie, snáď bude len pršať.“

Iulia vyšla na dvor po dvoch hodinách, pomaly sa blíži čas olovrantu, oddychu pre rodinu. Hodila zrno sliepkam. Koza za plotom nespokojne mékala. V diaľke videla svojich pracujúcich otrokov.

„Dúfam, že im práca ide, bola by som nerada, keby to nebolo spravené.“ zamrmlala si nahlas, pričom zabudla aj na to, že je v poslednej dobe medzi nimi konflikt.

„Zajtra bude pršať, je vlhký vzduch.“ povedala opäť nahlas, ako keď niektoré myšlienky ľudia vravia nahlas pre seba.

***Čas plynie...***

Kraj, v ktorom žili, bol krásny. Bohaté susedstvo, blízko trhovisko, centrum a tridsať dní cesty od Ríma. Mesto Orvient, rozľahlé, obývané. Na oblohe bolo vidieť každý letný deň okrem belasej oblohy aj pestrý výber miestneho vtáctva. Tento deň však lietajú vtáky čoraz nižšie a nižšie.

Rozprestrela krídla, zletela z vysokej borovice a letela krajinou. Oči čierne ako popol zvestovali dni, chladné a nebezpečné. Letela popri dláždenej ceste, okolo povozov, okolo ľudí, zvierat, pri zemi. Krídla čierne, perie smrti. Po prelete blízkou krajinou si sadla na kamenný plot. Vrana zavrela oči, zakryla sa krídlami a snívala.

„Dnes ich potrestáme za neposlušnosť, rastlinám pomôžeme, ľudia budú trpieť.“ ozval sa celým nebeským svetom hlas Jupitera.

„Otec, pomôžeš konečne rastlinám?“ opýtala sa tajomná Libero, bohyňa rastlín a úrody.

Boh dažďa, búrky, bleskov, hlavný boh Jupiter len odvetil: „Povedal som, tak stane sa. Neboj sa na nebesách,“ napil sa zo zlatej čaše nektáru, nápoju bohov.

„Ďakujem.“ sadla si Libero na biely stolec a usmiala sa.

„Už aj trochu popŕcha.“ pomyslela si Iulia po chvíľke státia na dvore. Zavolala na Pablusa a Dablusa, že majú ísť pripravovať večeru, aj pre Markusa. Príde na večeru. Išla dnu. Ľahnúť si na chvíľu.

„Kde je ten Markus?“ pýtala sa, nikdy nebol v práci takto dlho. Nikdy mimo dom bez nej. Aspoň si akurát nespomínala na čas, kedy nechodil dlho domov.

„Pani, Iulia Primus, ďakujeme, že ste nás zavolali dnu.“ povedal Dablus po príchode do kuchyne.

„Pripravujte jesť, dve porcie, vy dnes dokonca ani zvyšky jesť nebudete.“ rozkázala pani domu, držiac sa steny.

Ticho pretrvávalo iba chvíľu. Dvere sa rozleteli. „Na námestí sa prelieva krv!“ kričal krvácajúci Markus.

„Čo sa stalo?“ kričala Iulia.

„Rýchlo otroci, zbrane do ruky!“ krvavý Markus rozkázal otrokom. „Bežte tam a ochraňujte našich ľudí!“ kričal na nich sebavedomo.

„Rozkaz pane!“ odpovedali sluhovia a už aj odbehli na námestie, smelým, oddaným krokom.

„Markus, čo sa stalo?“ pýtala sa Iulia.

„Podaj mi, prosím, pohár vody. Som v poriadku.“ odpovedal.

„Nech sa páči. Povedz, čo sa stalo!“ vyzvala ho po prinesení nápoja života.

„Zaútočili Barbanosy.“ odpovedal čiernovlasý chlap s hnedými očami, teraz mierne od krvi.

„Dúfam, že ich vyženú. Tie beštie už dlho nezaútočili.“ odvetila.

„Ako vlastne vyzerajú? Ešte si mi o tých beštiách nerozprával. A to si s nimi už bojoval nespočetne veľakrát.“ pokračovala dlhovláska.

„Vyzerajú ako obyčajné psy, len majú taký podlhovastý zobák a sú obrovskí.“

„Nechutné... sú nebezpeční.“

„Vonku už dobre leje, dúfam, že to neutopí zvieratá.“ povedal Markus.

„Iulia, ľúbim ťa nadovšetko. Porozprávaš mi, čo ti behá po rozume?“

„Teraz nie je vhodná doba. Povieš mi, kde si bol celý deň? Strachovala som sa o teba.“

„Výstavba novej časti mesta nebude, senátor, ktorý to presadzoval, dostal infarkt. Zdržal som sa tam.“

„Aha, dobre,“ odvrkla a odišla do mužovej izby.

„Kam ideš? Tam nesmieš!“ zareval panovačným hlasom.

Prvý blesk, ktorý uvidela čiernooká vrana z plotu, na ktorom stála, bol impozantný. Najskôr trafil do vysokého dreveného stĺpu na okraji mesta. Čo sa stalo so stĺpom, to už nevidela. A veru sa ani priblížiť nechcela. V strachu odletela na priľahlú zem a pricupitala nôžkami do najbližšej skrýše. Veľká kvapka vody vystrelila zablatenú hlinu takmer do jej očí. Vták sa triasol od strachu.

„Vidíš, a to mi veľmi vadí, nemôžem ísť vo vlastnom dome, kam chcem.“ oznámila manželovi.

„Tak to je, sú určité pravidla, Iulia, tak to má byť.“ odpovedal muž.

„Pravidlá, ktoré mi nevyhovujú. Markus, som smutná z toho, že som ešte horšie na tom ako ten otrok.“

„Ale no tak, vedieš domácnosť, všetko ide ako hodinky. “

„Vieš, nevyhovuje mi tento život, cítim sa takto bezcenná.“

„Tak s tým niečo sprav, musím sa ísť prezliecť.“

„Prečo mi to robíš? Si jeden arogantný chlap. Tyran!“

„A na čo si bola vlastne v mojej izbe?“

„Chcela som vedieť, ako zareaguješ,“ odišla von pred dom.

Cingot zbraní strieda výkrik zranených ľudí, nachádza sa tam vyše desať členov domobrany a jedna skupina asi tridsiatich otrokov – poznať to bolo podľa ich oblečenia – strážnici mali bronzové helmy a brnenie, zakryté bojovou tunikou. Otroci boli v handrách a podaktorí dokonca behali nahí. Všade bolo mokro, pršalo, prietrž mračien dunela na pozadí. Bohovia hlásili, že sú poriadne nahnevaní. Hrmelo a blýskalo sa.

Blesky padali z oblohy každú chvíľu a hrozný hlas Jupitera naháňal hrôzu. Zimomriavky chodili po každom človeku i zvierati. Aj po Pablusovi, ktorý práve sekol palicou po hlave Barbanosa, stekala po nich krv, zmiešaná s dažďovou vodou. I po útočiacej bytosti i po otrokovi. Dablus však bojoval a ochraňoval mestečko. Hrmot a blesky si nevšímal. Pablus videl, ako sa obrovská beštia zarezala pazúrmi do jedného z domobrany. Bolo to tak blízko, ale nemohol nič robiť. Barbanosov bolo obrovské množstvo. Nejeden zobákom trhal už mŕtve telá, oblečené do bronzu. Všade sa leskla krv. Dablus sekol krátkou dýkou do veľkej laby príšery. V okolí sa striedal výkrik a cingot, výkrik a cingot a jakot. Jakot bytosti zvanej Barbanos. Nielen jednej.

Po pár hodinách, keď už tma hlásila príchod, boj neutíchal, počet zranených ľudí navôkol stúpal. Raz úspech pre Barbanosov, raz naopak. Bolestivý výkrik teraz občerstvil aj sebavedomý podporujúci zvuk z úst vojaka za rohom. V tme bolo vidieť málo, pochodne boli zapaľované pomaly, osvetlenie z ulice nesvietilo, nikto ho ani len nezapálil. Čierno-čierna tma však spravila niečo zaujímavé: Barbanosy sa začali sťahovať. Pomaly utekali naspäť do prírody, šli do úzadia. Víťazstvo pre mesto to nebolo, ale aspoň si mohli vydýchnuť. Postupne. Ešte sa bojovalo.

Otrok nechtiac bodol člena domobrany a hneď bol ďalším zabitý. Pršalo, všade bolo mokro. Mokro a krv. Výkrik a cingot, výkrik a cingot a jakot. Utíchalo to, pomaly zostávalo už len vzlykanie. Nakoniec aj úľava.

„Markus, Markus!“ bežala Iulia za ním do izby.

„Čo sa deje?“

„Vonku je ticho, ticho Markus. Určite sú mŕtvi!“

„Neboj sa, Iulia, vzchop sa, nič sa nestalo, oni prežijú všetko.“

„Markus, bež sa tam pozrieť, čo sa deje, alebo nie, nechoď. “

„Pozri, nemôžem ísť sám, tých príšer je veľa. Uvidíš, že je dobre.“

„Ostaň tu, pri mne, prosím.“ dodala, načahujúc sa za ním.

Pablus hľadal Dablusa. Všetci, čo neboli veľmi zranení, sa snažili pomôcť zraneným, niektorí boli zranení vážne a trpeli, mnohých jednou ranou zabili, aby ukončili ich utrpenie. Vlastne im tým pomáhali. Dablus hľadal Pablusa, videl všetkých sklonených, vystrašených, niektorí boli v pozore a striehli na okolie. Z lesa bolo počuť jakot, jakot príšer so zobákmi. Trvalo snáď hodinu, kým sa dvaja otroci, patriaci Markusovi, našli a objali sa. Prežili ťažký boj. Majú sa ozaj radi.

„Ako ti je? Všetko je v poriadku? Zvládli sme to?“ opýtal sa Dablus koktavo.

„Sme zdraví, bojovali sme a vyhrali! Nechce sa mi tomu veriť.“ odpovedal Pablus.

„Bolo ich veľa, je to strašné. Všade je krv.“

„Prežili sme to, poďme pomaly domov, aj keď pochybujem, že nás privítajú s otvorenou náručou.“

„Privítajú, sme ich majetok.“

Pouličné lampy sa postupne pozapaľovali. Až teraz bolo jasnejšie vidieť to ohromné množstvo zranených, mŕtvych. Na tvárach ľudí je však vidieť úsmev a radosť z prežitia. Z prežitia väčšiny.

„Lampy svietia na uliciach, pozri Iulia.“ usmial sa Markus na ženu.

„Snáď sa ich podarilo vyhnať.“

„Podarilo sa im to, neboj.“ povedal, pozerajúc cez okno von do ulíc.

„Podarilo, Markus. No počúvaj teraz, prosím, mňa. Naozaj nie som spokojná. Nie takto.“ zmenila tému.

„Iulia, ak si pamätáš, tešila si sa vždy na život so mnou, keď sme sa spolu ešte len stretávali, keď nám rodičia dovolili byť spolu.“

„Teraz je nevhodné to preberať, ale som v pozícii, kedy nemám žiadne slovo. Vôbec žiadne. Som menej ako človek, som niečo ako otrok.“

„Iulia, milujem ťa a urobím pre teba i nemožné. Veď to vieš.“

„Pablus a Dablus sa nám už môžu vrátiť každú chvíľu, treba pripraviť domácnosť na spánok, upratať a vlastne môžu aj spraviť neskoršiu večeru. Ak ešte žijú tie slaboty.“ povedala ako keby nepočula odpoveď na jej slová.

„Iulia, neboj sa, určite sú v poriadku a prídu domov hneď ako to bude možné.“

„Ja ťa tiež asi ľúbim, len neviem. Cítim sa zle. Ako podradný človek.“

„Myslím si, že to len zveličuješ. Žije sa ti dobre.“ zdôraznil a pozeral sa neustále na ulicu.

„Nie, nezveličujem to. Určite nie. Ako by si sa ty cítil na mojom mieste?“

„Ja nie som na tvojom mieste. Každý máme svoje. Každý hrá svoju rolu.“ zazrel prísno.

Klopanie na dvere prerušilo rozprávanie.

„Klope niekto, idem otvoriť.“ oznámila rázne.

„To budú asi otroci.“

A naozaj. Vo dverách sa zjavili dve špinavé a doškriabané otrhané postavy. Pravá postava mala nechutné otvorené rany na pravej ruke. Druhá postava na tom bola podstatne lepšie. Obidve však boli rovnako zmoknuté. Pablus a Dablus sa hlásili vo dverách. Poslušne o tom, že sa podarilo útočníkov zahnať späť do lesa.

Pršať neprestávalo, spoza obloku sa mohlo zdať, že je hnev boží čoraz bližšie a bližšie. Vonku prší, blýska sa, noc sa ide pretrhnúť. Vrana, skrytá vo svojej skrýši, zobla do zeme v nádeji, že nájde nejakú potravu. Mala hlad. Keď nič nenašla, zakryla sa krídlami a snažila sa zaspať. Opäť kvapka, čo ju vyrušila zo zaspávania, vonku je zlé počasie, mohla si pomyslieť.

Iulia tú noc nespala, naozaj sa trápila. Ani len na minútu nemohla zaspať. Vyrušovali ju rôzne zvuky, či už hrozba z nebies, pobehujúce myši alebo myšlienky. Premietala si v hlave rôzne výjavy. Ona s manželom v objatí, facka od neho, manželovo kričanie na verejnosti, hladkanie, to, ako ju vyberač daní držal pod krkom, to, ako ju oklamal mladík, krvavý príchod otrokov, ale najmä jej zmysel života. Kládla si otázku osudu. Nemôže niečo urobiť, aby jej bolo lepšie? Myš práve prebehla blízko jej nôh. Markus chrápe hlasne, hlboko spí. Ju strach zo života mučí.

Svitanie bolo vidieť len jemne, vonku leje stále ako z krhly. Hrmí. Pozrela sa na nemú tvár Markusa.

„Mám ťa rada.“ povedala mu potichu, ale on spal ďalej.

„Markus, žena v tejto spoločnosti nič neznamená, chcem mať práva ako ty.“ vravela šeptom po chvíli ticha.

„Markus, Markus, ale nič, aj tak len spíš a snívaš svoj šťastný sen.“ Manžel sa prevrátil na druhý bok a pokračoval v snení.

Ráno jej povedal len to, že sa ponáhľa do práce. Rozlúčil sa s ňou letmým mávnutím ruky, z práce sa vráti skôr.

Po odchode Markusa do práce, keď otroci doumývali podlahu, cez vchodové dvere kričali nejaké deti. Spoza nich bol počuť krik detských tenkých hlasov.

„Otvorte, prosím!“ volal jeden hlas.

„Nekrič tak, zaklop!“ druhý hlas.

„Kričím, nech počujú!“

„Lalala oni nepočujú, má sa klopať, lalala!“ posmieval sa zase ten druhý.

Bolo počuť len nejaký treskot a jačanie, výkrik!

A potom len: „Pomóc! Pomóc!“

Bežala ku dverám od raňajok.

„Čo sa mu stalo?“

„On sa, pani, on sa šmykol, on, on kričal, že máte otvoriť a šmykol sa. Naozaj sa šmykol. Verte mi, pani. Prosím, pomôžte.“

Zdvihla asi osemročného chlapca na ruky a odniesla ho do domu.

„Otroci!“

Dobehli ihneď, vzápätí ošetrili mladíka a medzitým sa pýtala druhého, čo si vlastne želajú.

„Posiela nás taký pán, s vlasmi ako pomaranče. Taký milý pán, že vám máme dať týchto päť mincí sestercií.“

„Ďakujem ti, ďakujem vám veľmi. Nabudúce zaklopte a nerušte krikom. Dobre? Tu máš, nech sa páči, za vašu ochotu,“ podala každému hrnček kozieho mlieka a obidvaja ho s chuťou vypili. Jeden mladík, ktorý, ako vysvitlo, sa volá Roman, tak ten bol bez zranení, stál a stále sa triasol. Aj pri popíjaní mlieka, aj počas rozprávania. Druhý mladík, hanbil sa za svoje meno, sedel na stoličke a chytal si práve ošetrenú hlavu, či ho ešte nebolí. Po krátkom čase obaja odišli.

***Čas sa vlečie, čas sa mení...***

„Už prší vyše týždňa, Marcus.“ povedala Iulia smutne.

Obloha bola plná tmavomodrého odtieňu, preplnená dažďovými kvapkami, miliónmi či vlastne miliardami kvapiek. Malých neškodných kvapiek.

Iuliine oči pozerali na zaplavenú záhradu z okna ich skromnejšieho sídla. Voda zavítala popod prah i do ich domu, ale to sa snažili vzápätí verní otroci utrieť. Darilo sa im to a vnútro domu ostalo suché.

Na prázdnom pohári od vína sa zlietavajú malé mušky, akoby dávali najavo, že nie sú spokojné so stavom počasia.

„Už nebude dlho pršať, viem to.“ povedal neisto jej manžel.

„Čo naše zvieratá? Sliepky nám utopilo, aj úrodu nám zničilo, určite poriadne zničilo.“

„Hlavne, že prežijeme my, zásoby ešte máme a ak neprestane pršať, pôjdem von zohnať niečo na jedenie. “

„Dúfam, že už čoskoro ozaj prestane pršať.“ zareagovala, keď nalievala víno svojmu mužovi.

Podala Markusovi do rúk pohár plný moku, on ho však ihneď položil na drevený stolec a poďakoval, nežne ju pohladil. Stolec bol však preplnený ťažkými vecami – meč, drevený stojan, drobné slnečné hodiny, rôzne pergameny. Taniere s jedlom na ňom spokojne ležali. Bol to malý stolík, nevydržal a pod ťarchou sa prevrátil, veci sa rozleteli na všetky svetové strany.

„Ach jaj!“ zakričal Markus a išiel pozbierať veci zo zeme.

„Nechaj to, to je práca otrokov. Aj tak teraz nič nerobia.“ povedala Iulia bez súcitu.

„Pozbieram to, keď už na tom robím. Ach. Daj im niečo rozumné na prácu. Takéto drobnosti môžem spraviť aj ja.“

Zeleno-oká hnedovláska s prísnou tvárou sa zamyslela a dala otrokom niečo iné na prácu.

„Prečo si ich poslala do toho počasia Iulia?“

„Trest za to, že neskočili ihneď pozbierať to a čakali na rozkaz!“

„A teraz nám môžu ochorieť a zomrú. Nestáli málo. O veci sa treba starať Iulia. Treba si ich vážiť. Nech sú akíkoľvek.“

„Markus, správal si sa teraz ku mne dobre, ale to len preto, lebo sme neboli nikde vonku. Prepáč, že som odskočila od...“

„... Iulia, som človek, muž. Musím sa správať tak, ako káže spoločnosť, inak...“ prerušil ju.

„Vieš čo?!...“ prerušila ho, prestala rozprávať, stíchla. Videla ako potkan bežal po podlahe. Videla ako spod prahu tečie voda dnu. Otroci sú vonku, neutierajú. Zatopí ich.

„Pablus, Dablus poďte dnu!“ kričala žena. Po chvíľke si otvorili vráta, vkročili dnu, utreli sa a začali drhnúť podlahu.

Vonku nie a nie sa vyjasniť. Po dlhšom čase nastalo aj hrmenie a blesky. Vonku leje ako z krhly.

„Pani Primus?“ oslovil ju Dablus, jeho čierne oči ako uhoľ svietili, holú hlavu mal špinavú.

„Prosím, čo si žiadaš?“ spýtala sa Iulia.

„Nezbavíte sa nás?“

„Keď budete schopní pracovať a budete poslušní, tak nie. A teraz do práce!“

„Áno, pani Primus,“ sklonil hlavu.

„Otec, pomôž rastlinám teraz tak, že ich už prestaneš ničiť potopou. Vznešene ťa prosím. Klaniam sa pred tebou.“

„Libero, dcéra moja, ochrankyňa rastlín. Pre dobro prírody, prestanem. Ale ak sa bude neposlušnosť ľudí opakovať, nebudem váhať.“ povedal Jupiter. Vládca.

Čierny vták, hrôzostrašne vyzerajúci, vyliezol zo skrýše, zatrepal krídlami a s prísnym pohľadom vyletel do výšin. Zmizol z dohľadu okoloidúceho farmára. Letel do diaľ. Prestalo pršať.

V kuchyni padol kus hlinenej časti múru na zem, padla však iba vrchná časť omietky, iba malý kúsok. Spravilo to rachot a rozvírilo kúdeľ prachu v okolí. Prach sa víril, odpadnuté časti steny sa roztrieštili. Pobehujúca krysa na výzvedách za jedlom to videla cez svoje drobné oči. Zastavila a pozerala sa na ten zaujímavý jav. Ešte nikdy predtým to nevidela. Prach sa víril, kúdeľ išiel za ňou a pomaly mizol z dohľadu. Na zemi už leží len stojaca špina a neporiadok. Krysa so šedivým kožuchom bežala ďalej za potravou.

Iulia i Marcus pribehli, aby zistili, čo sa to deje.

„Opäť opadla stena, budeme to tu musieť celé opraviť.“ povedal Markus.

„Nuž, je čo robiť.“ odpovedala Iulia.

„Pablus, Dablus!“ zakričal.

Dablus i Pablus, vyčerpaní z drhnutia a upratovania neporiadku po vyčíňaní počasia, pribehli a ihneď sa dali do práce. Upratali neporiadok aj v kuchyni.

Iulia si naliala z bieleho vína, naliala i mužovi. Pripili si.

„Tak, počúvaj...“ začala hnedovláska.

„... dávam ti varovanie, nie som spokojná s tým, ako som braná na tomto svete...“

„... Ale Iulia, viem...“ vyrušil ju.

„Buď, prosím, ticho a nechaj ma rozprávať. Je to dôležité.“

„Vypočujem si ťa.“

„Vy muži ste silnejší, máte rozumnú prácu a ak sa snažíte, môžete ísť voliť do senátu, môžete robiť čokoľvek.“

Slnko svietilo, pohár vína osvetlilo, bolo vidieť, ako na sa povrchu vína topí malá vinná muška, opitá voňavou arómou. Pablus a Dablus počúvali rozhovor pri upratovaní miestnosti, v ktorej sa nachádzali – v kuchyni.

„Aj ja by som si priala také možnosti, ale hlavne si neželám, aby si sa ku mne, ku žene, správal ako hulvát. Ako obyčajný hulvát. Doma sa tak nesprávaš.“ vravela krikom.

Markus pozeral do zeme, smutný výraz v tvári, ruky sa mu nervózne plazili po stehnách. Ako sedel, tak sa mu noha kmitala sem a tam.

„Trápi ma, aký je môj osud, či budem navždy drieť na domácnosť a budem ponižovaná tvojou osobou. Ja som tiež človek, nie zviera. Aj zvieratá sa cítia lepšie.“

Zastavila sa, dala si nabok z očí pár otravných pramienkov vlasov, ktoré nechceli byť súčasťou ostatných.

„Ja... uhm, Iulia...“

„Nie, Markus, ak sa to nezmení, budem smutná. Nebudem pre teba žiť.“ povedala a chcela už odísť z kuchyne.

„Nemôžem ti sľúbiť to, čo po mne žiadaš. Si žena, máš svoje miesto, ale posnažím sa.“ nešťastne prehovoril.

„Nemá veľkú cenu sa s tebou rozprávať. Idem nakúpiť na trh. A...“ odpovedala a bolo chvíľu ticho. Markus pozeral očami na každú stranu, len kontaktu Iuliinej prísnej tváre sa vyhýbal.

„Zamysli sa nad svojím životom i ty. Salute.“

„Salute Iulia.“

Pravicou zavrela za sebou dvere a vyrazila do centra na tržnicu.

Markus stále sedel a hľadel do zeme. Rozmýšľal nad životom, nechápal, o čo ho Iulia žiada.

„To sa nedá chápať.“ myslel si na hlas čiernovlasý, nakrátko ostrihaný muž.

„Pán Primus, ona sa cíti menejcenná – tak ako sa cítime a aj sme menejcenní my, my otroci.“ povedal Pablus a hneď si aj uvedomil, že to vravieť nemal. Nastalo ticho, smrteľné ticho. Po tej chvíľke ticha, kedy sa zastavila každá častica v ľudskom tele. Určite sa zastavil aj tep.

„Otrok,“ začal Marcus, „dopustil si sa jedného skutku, neviem vlastne ani, prečo ti to vravím...“

„Dablus! Zavri ho do komory a zamkni. Bez oblečenia. Do rána!“

„Áno, pane, iste!“ odpovedal Dablus s roztraseným hlasom, Pablus to nemal vravieť.

„Tí otroci, tí mi budú niečo vravieť. Ha!“ povedal so smutnou tvárou. Myslí na Iuliu.

Stmieva sa, slnko sa pomaly skrýva za hory. Iulia s nákupom nikde. Nikdy sa takto dlho nezdržiava, rozmýšľa. Ležal vo svojej izbe na svojej posteli. Popíjal víno, dnes už piaty pohár. Zatočil sa pred ním svet.

Iuliin pohyb po meste Orvient, v ich rodnom meste, značil nervozitu, nespokojnosť s jej postavením, s jej právami. Jej zelené oči, keď si svoje neposlušné vlasy dala naspäť medzi ostatné, videli krásne mesto takmer bez ľudského pohybu, v nádherných farbách červeného slnka, ponoreného do oparu horúceho letného mora. Domov sa neponáhľala, užívala si prechádzku.

„Hej! Žena! Stojte!“ zakričal hrubý mužský hlas a jeho majiteľ bežal za ňou. Bronzové brnenie značilo, že je to strážnik.

„Po večeroch vonku chodiť nesmiete, žena!“

„Viem, ale ja idem z nákupu.“ povedala prekvapene, akoby nevedela, že sa to nesmie.

Člen domobrany a strážnik v jednom si ju nevypočul, udrel ju poriadnou fackou. Pustila nákup, ktorý sa jej vysypal na zem, citróny sa rozkotúľali až do neďalekého jarku, vyrobeného posledným dažďom. Nespadla. V nepríčetnosti sa snažila brániť strážnikovi.

Začal do nej kopať. Po chvíli prestal.

„A teraz bežte domov! Nabudúce Vám už ozaj ublížim!“ kričal vysoký a obrovský chlap.

Bežala bez nákupu domov. Za Markusom. Za manželom. Za svojím mužom.

Chodník sa leskol od horúčavy, ktorá po celodennom letnom slnku zanechala stopy, hlina bola rozpálená a kamene príjemne hriali. Sandále ju zospodu príjemne hriali. V hlave mala strach a smútok.

Pablus, skrčený v tme a miernom chlade, rozmýšľal, čo si to vôbec dovolil. Nad ním bola skupinka múch v pavučine a pozerala na neho mŕtvym pohľadom. Pavúk s miliónmi očí ich išiel zjesť. Chodil po obrovskom výtvore, sieť sa triasla sem a tam. Otrok mal vo svojej hlave myšlienku o tom, čo si to vlastne dovolil povedať pánovi. Majiteľovi.

Čierny vták letel výšinou, pozeral na rieky, moria, hory, lesy, všetko krásne zahalené v tme, večer krásnou lunou osvetlený. Krídla, naháňajúce hrôzu i rešpekt, sa niesli okolím aj ponad Orvient .

Koniec ukážky

ISBN 978-80-971442-3-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Časť prvá: Príchod skazy

Tiráž