Nikdy nezabudnem

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Michel Bussi

Nikdy nezabudnem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Arthurovi… zajtra bude mať osemnásť!

Stretli ste na kraji útesu krásne dievča?

Nepodávajte mu ruku!

Ľudia by si mohli myslieť, že ste ho sotili dole vy.

Národné žandárstvo, územná jednotka v oblasti Etretatu, Seine-Maritime,

13. júla 2014

Poručík Bertrand Donnadieu

Určené pánu Gérardovi Calmettovi, veliteľovi Žandárskej jednotky na identifikáciu obetí katastrof, Inštitút národného žandárstva pre výskum trestnej činnosti, Rosny-sur-Bois.

Vážený pán riaditeľ,

v noci 12. júla 2014 okolo 2.45 proti prúdu spomenutého suchého údolia Etigues, tri kilometre západne od obce Yport, sa zrútila stena útesu, spolu 45 000 kubických metrov. Takýto zosun pôdy nie je v týchto končinách zriedkavý. Záchranári, ktorí sa dostavili na miesto asi za hodinu, mohli s istotou potvrdiť, že nehoda si nevyžiadala nijakú obeť.

Lenže, a to je dôvod môjho listu, hoci sa v sutinách nenašlo nijaké telo prípadného návštevníka týchto končín, záchranári objavili niečo zvláštne. Medzi blokmi horniny roztrúsenými na pláži sa nachádzali pozostatky troch kostier. Privolané žandárske posily neobjavili v blízkosti kostí nijaký odev ani osobné veci, ktoré by umožnili ich identifikáciu. Môžeme sa domnievať, že ide o jaskyniarov, ktorí uviazli v útese, krasový útvar horniny totiž často láka milovníkov podzemných výletov. No za posledné mesiace a roky nám nebolo ohlásené nijaké zmiznutie jaskyniarov. Kostrové pozostatky sú možno oveľa staršie, ale kým ich patrične neanalyzujeme, nemôžeme to potvrdiť.

Pre Vašu informáciu spresňujem, že kosti boli po zosuve roztrúsené na pláži asi na ploche štyridsiatich metrov. Departementálna brigáda pre spravodajstvo a súdne vyšetrovanie, poverená plukovníkom Bredinom, vykonala súpis jednotlivých častí kostier. Ich prvá analýza potvrdzuje naše zistenia: Kosti sa nenachádzajú v rovnakom stave rozkladu a teda, aj keď je to prekvapujúce, osoby zahynuli v dutinách úbočia v rôznych časových intervaloch, bezpochyby v odstupe niekoľkých rokov. Ani príčina smrti nám nie je známa: pri prehliadke kostí a lebiek sa neukázalo nijaké poranenie, ktoré by spôsobilo ich smrť.

Bez akéhokoľvek presvedčivého dôkazu alebo bodu, z ktorého by sme mohli vychádzať, nie je možné vydať sa po nejakej stope identifikácie ante alebo post mortem. Zostávajú teda otvorené otázky: Kto sú tie tri osoby? Kedy zomreli? Aká bola príčina ich úmrtia?

Je samozrejmé, že nález vyvolal zvedavosť obyvateľov tejto oblasti, ktorí pred niekoľkými mesiacmi zažili istú neblahú udalosť, ktorá však a priori nemá nič spoločné s objavom pozostatkov tých neznámych osôb.

Preto si dovolím, pán riaditeľ, aj keď si uvedomujem množstvo naliehavejších záležitostí, za ktoré ste zodpovedný, a útrapy rodín, ktoré čakajú príkaz na identifikáciu blízkych, čo zomreli nedávno, požiadať Vás, aby ste tento výnimočný prípad zaradili medzi prioritné, aby sa mohlo urýchlene začať s dôkladnou identifikáciou predmetných troch kostier.

Pozdravujem Vás, pán riaditeľ, s úctou

Poručík Bertrand Donnadieu

Národné žandárstvo, Územná jednotka v oblasti Etretatu, Seine-Maritime

Pred piatimi mesiacmi, 19. februára 2014

„Dávaj si pozor, Jamal, na útese je tráva mokrá, môžeš sa pošmyknúť.“

André Jozwiak, majiteľ Sirény, si vzápätí svoje varovanie vyčítal. Mal na sebe trenčkot a stál predo dvermi svojho hotela – reštaurácie. Ortuť v teplomere zavesenom nad jedálnym lístkom sotva vystupovala nad modrú čiaru označujúcu nulu. Úplné bezvetrie. Zdalo sa, že veterník v tvare plachetnice, pripevnený na hrade fasády, v noci pokryl srieň.

André Jozwiak pozoroval, ako na pláži oproti svitá, a na autách zaparkovaných pred kasínom zbadal jemnú vrstvu námrazy, hľadel na oblé kamene tisnúce sa k sebe ako zimomravé vajcia, ktoré tu zanechal obrovský vták, na slnko s námahou sa predierajúce ponad more spoza nehybného útesu v Picardii sto kilometrov odtiaľ.

Jamal sa vzďaľoval svižnými krokmi. André hľadel, ako prechádza okolo kasína a pokračuje hore po ulici Jean-Hélie. Hotelier si dúchol do dlaní, aby sa zohrial. O chvíľu bude podávať raňajky tým niekoľkým hosťom, ktorí sa rozhodli stráviť zimné prázdniny oproti kanálu La Manche. Spočiatku sa mu zdalo čudné, že tento mladý postihnutý farebný chlapec každé ráno vyrazí na turistickú cestičku, jednu nohu má svalnatú a druhú, protézu z karbónu, upevnenú v teniske. Teraz pociťoval k tomu chlapcovi skutočnú nehu. V Jamalovom veku, keď nemal ešte tridsať, André každú nedeľu ráno urobil na bicykli na trase Yport-Yvetot-Yport sto kilometrov za tri hodiny celkom sám. A tak celkom chápal, že sa chalanovi z Paríža s takou nohou chce za prvých slnečných lúčov potiť v údolí.

Jamalov tieň sa mihol na rohu schodiska stúpajúceho k útesom a vzápätí zmizol za kontajnermi pri kasíne. Majiteľ Sirény urobil zopár krokov a zapálil si winstonku. Nebol v Yporte jediný, kto sa rozhodol vzdorovať chladu, v diaľke na mokrom piesku sa črtali dve postavičky. Stará pani držala na nekonečne dlhej vôdzke malého smiešneho psa, sortu, ktorá by mohla fungovať aj na diaľkové ovládanie a takého domýšľavého, že hysterickým štekotom útočil na čajky. O dvesto metrov ďalej nehybne stál na brehu mora pomerne vysoký muž s rukami vo vreckách ošúchanej koženej hnedej vesty a provokačne hľadel na vlny, akoby chystal pomstu celému horizontu.

André vypľul ohorok a vrátil sa do hotela. Nechcel, aby ho uvideli zarasteného, ledabolo oblečeného a strapatého ako prehistorického muža vychádzajúceho z jaskyne, ktorú pani Cromagnonová opustila už dávno.

Jamal Salaoui sa s rytmickou pravidelnosťou driapal na najvyšší útes v Európe. Stodvadsať metrov. Za poslednými vilkami sa cesta zúžila na turistickú cestičku. Otvárala sa odtiaľ panoráma na Etretat vzdialený desať kilometrov. Jamal zbadal na konci pláže dve postavy, starú pani s malým psom a muža hľadiaceho na more. Vtom sa na útese zjavili tri čajky, pravdepodobne vyrušené prenikavým štekotom, skrížili mu cestu a potom odleteli o desať metrov vyššie.

Prvé, čo si Jamal všimol, len čo minul tabuľu označujúcu táborisko Le Rivage, bol červený šál. Visel na ohradení poľa, akoby signalizoval nebezpečenstvo. To si v prvej chvíli Jamal pomyslel.

Nebezpečenstvo.

Znamenie zosunu pôdy, záplavy, mŕtve zviera.

Myšlienku vzápätí zavrhol. Veď je to len šál, ktorý stratil nejaký okoloidúci, zakvačený o ostnatý drôt, kam ho zavial morský vietor.

Zaváhal, či má prerušiť rytmus behu, obracal hlavu smerom k povievajúcemu kusu látky a nechýbalo veľa, bol by pokračoval ďalej. Všetko by sa potom bolo zvrtlo iným smerom.

Jamal však spomalil a zastal.

Šál vyzeral nový. Svietil sýtočervenou farbou. Jamal sa ho dotkol a pozrel na značku.

Kašmír. Výrobca Burberry… Ten kúsok látky stál hotový majetok! Jamal pozorne sňal šál z ohrady a pomyslel si, že ho zanesie do Sirény. André Jozwiak pozná v Yporte každého, vedel by, keby ho niekto stratil. Inak si ho Jamal nechá. Pohladil látku a pokračoval v behu. Keď sa vráti domov, asi ho nebude nosiť na bežeckom odeve. Kašmír za päťsto frankov stojí za to, aby ho niekto odkrágľoval! Isto však nájde v štvrti milé dievča, ktoré si ho rado ovinie okolo krku.

Pri bunkri po jeho pravici zo desať oviec obrátilo k nemu hlavy. Čakali, kým tráva vyschne, s rovnako neprítomným pohľadom ako makajúci hlupáci napoludnie pred mikrovlnkami.

Rovno za bunkrom zbadal Jamal dievča.

Okamžite odhadol vzdialenosť medzi ním a strminou. Ani nie meter! Dievča stálo na kraji kolmého, viac ako stometrového zrázu! Hlavou mu zavírili šialené myšlienky. Podvedome si uvedomil ďalšie hrozby, strmý zráz, srieň na tráve: to dievča, keď sa vydriapalo až sem, riskovalo väčšmi, ako keby stálo v najvyššom okne tridsaťposchodovej budovy.

„Slečna, ste v poriadku?“

Jamalove slová odleteli do prázdna. Nijaká odpoveď.

Jamal bol od dievčaťa asi na päťdesiat metrov.

Napriek poriadnemu chladu malo na sebe len voľné červené šaty roztrhnuté na dvoje, jeden zdrap povieval od pása dole po stehnách, druhý upevnený na krku odhaľoval oblúčik podprsenky červenej farby.

Dievčina sa drkotala od zimy.

Krásavica. No Jamal v nej v tej chvíli nevidel nič erotické. Prekvapovala, dojímala, vzbudzovala sústrasť, ale nijaká sexuálna príťažlivosť. Keď si na to neskôr spomínal, aby pochopil, najlepším prirovnaním bolo rozšklbané umelecké dielo. Svätokrádež, neospravedlniteľné pohŕdanie krásou.

„Slečna, ste v poriadku?“

Obrátila sa k nemu. Podišiel bližšie. Tráva mu siahala do pol lýtok a mysľou mu bleslo, či si dievča všimlo protézu na ľavej nohe. Teraz stál oproti nemu. Desať metrov. Dievča cúvlo k priepasti chrbtom do prázdna.

Asi plakala, ale studnička už vyschla. Šminky na tvári sa jej roztiekli aj uschli. Jamal len ťažko ovládal protichodné myšlienky, ktoré mu bežali hlavou.

Nebezpečenstvo.

Súrna pomoc.

A najmä emócie. Pocit, čo ho zaplavil. V živote nevidel takú krásnu ženu. Navždy sa mu vryje do pamäti dokonale oválna tvár olemovaná kaskádou čiernych vlasov, uhľovočierne oči, belostná pokožka, výrazne klenuté obočie a pery ako zranenie spôsobené prstom namočeným do krvi a potu. Neskôr sa pokúšal zistiť, či tento dojem vyvolalo prekvapenie, nečakaná situácia, zúfalstvo neznámej, nutkanie podať jej ruku, ale odpoveď nenašiel.

„Slečna…“

Jamal vystrel ruku.

„Nepribližujte sa,“ povedalo dievča.

Bola to skôr prosba ako príkaz. V zreničkách uhľovočiernych očí akoby pohasli plamienky.

„Dobre, dobre,“ zajachtal Jamal. „V poriadku. Nehýbte sa, máme čas.“

Jamal zablúdil očami po necudnom oblečení. Predstavil si, že dievča vyšlo z kasína o sto metrov nižšie. Večer sa hala Sea View menila na diskotéku.

Odchod z baru, ktorý sa skončil zle? Vysoké, štíhle sexy dievča iste vzbudilo žiadostivosť. Krčmy boli plné chalanov, ktorí tam prišli, len aby pokukávali po kráskach večera.

Jamal čo najpokojnejším hlasom povedal: „Pomaly podídem bližšie a podám vám ruku.“

Dievča po prvý raz sklonilo oči a pohľad jej na chvíľu utkvel na protéze. Nedokázala skryť prekvapenie, ale vzápätí sa ovládla.

„Ak spravíte čo len krok, skočím…“

„Ok, ok, nehýbem sa…“

Jamal zmeravel, ba priam ani nedýchal. Iba oči sledovali dievča, ktoré sa zjavilo nevedno odkiaľ na desať krokov od neho, a oranžové svitanie ďaleko na horizonte.

Opití chalani, ktorí si pasú oči pri pohľade na vlnenie bokov kráľovnej parketu, pomyslel si Jamal. A medzi nimi jeden chorý, možno aj viacerí, dostatočne zvrátení, aby dievča pri odchode sledovali. Zahnali do úzkych. Znásilnili.

„Niekto… niekto vám ublížil?“

Oči ako uhlíky zaplavili ľadové slzy.

„Vy… to vy nemôžete pochopiť. Choďte si svojou cestou. Odíďte! Rýchlo!“

Nápad…

Jamal ju objal okolo krku. Pomaly. Nie však dosť silno. Dievča cúvlo, jednou nohou už nad priepasťou.

Jamal znehybnel. To dievča bolo ako vystrašené vrabča ulapené do dlane. Vtáča, čo vypadlo z hniezda, neschopné letu.

„Slečna, ani sa nepohnem. Len vám podám šál. Držím ho za opačný koniec. Chyťte sa ho. A sama sa rozhodnite.“

Dievčina v momente prekvapenia zaváhala. Jamal to využil a hodil jej koniec kašmírového šálu. Od mladej samovrahyne ho delili sotva dva metre.

Šál jej padol k nohám.

Opatrne sa nahla, ostýchavo si privinula zdrap šiat na odhalené prsia, narovnala sa a šál, ktorý jej ponúkol Jamal, držala v ruke.

„Pomaly,“ riekol Jamal. „Potiahnem látku a oviniem si ju okolo rúk. Pritiahnem vás k sebe asi tak na dva metre, len dva metre od priepasti.“

Dievčina silnejšie zovrela látku.

Jamal to pochopil tak, že vyhral, že spravil, čo bolo treba, šál hodil ako námorník hádže topiacemu sa záchranný pás a pomaly, centimeter po centimetri ho opatrne, aby nepretrhol lano, vyťahuje na hladinu.

„Pomaličky,“ opakoval. „Poďte ku mne.“

Na sekundu si pomyslel, že stretol najkrajšie dievča na svete a práve mu zachraňuje život.

Ten kratučký moment stačil, že sa nesústredil.

Dievča náhle potiahlo za šál. Jamal očakával reakciu, ale nie takúto. Prudké rýchle myknutie.

Šál sa mu vykĺzol z ruky.

Čo bolo ďalej, netrvalo ani sekundu.

Na pohľad dievčaťa nikdy nezabudne, bol to pohľad spoza okna odchádzajúceho vlaku. Osudový pohľad.

„Niéééé!“ zareval Jamal.

Posledné, čo uvidel, bol červený kašmírový šál povievajúci v prstoch dievčaťa. Vzápätí zmizlo v prázdnote.

Jamalov život tiež, len o tom ešte nevedel.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Pred piatimi mesiacmi, 19. februára 2014

I Vyšetrovanie

II Zatknutie

III Súdny proces

IV Poprava

V Záver