Parstelvan Pečať

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na www.albatrosmedia.sk

Silvia Zeumerová

Parstelvan – Pečať

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Text © Silvia Zeumerová, 2018

Cover illustration © Brian Terrero, 2018

ISBN e-knihy 978-80-566-0849-4 (1. zverejnenie, 2018)

ISBN tlačovej verzie 978-80-566-0747-3 (1. zverejnenie, 2018)

Venujem tým, o ktorých je tento príbeh.

Parou stelie vánok túto krajinu,

ktorá v rozľahlosti môjho srdca ticho zaspáva.

Bájne legendy v nej vždy budú plynúť,

nad neprajníkmi víťaziť jej zástava.

/

Ak sa raz v nepriateľský deň prebudí,

tu pravda povždy bude čakať na ľudí.

A mocibažník po nej darmo bude stonať,

lebo len my tu vždy budeme doma.

/

S láskou sa jej dotýkať, vážiť si jej múdrosť,

učíme sa navzájom písmom, svetlom, hudbou.

Prepojené svety nech riadi jeden pán,

vždy sa k tebe vrátime,

(lebo len sem patríme,

my navzájom k sebe

a všetci svorne k tebe,)

domov náš, (náš) Parstelvan.

1.

Neradno šťať proti vetru

Keď sa Darnália ako malá prvý raz stretla s vílami, myslela si, že sú takou samozrejmou súčasťou lesa ako stromy a že každý človek, ktorý ide do lesa, ide za nimi. Po radu, pre radosť, spokojnosť. Pravdou je, že ľudia odjakživa vyhľadávali v lese ten nekonečný pokoj a provokovali v sebe dráždivý strach z množstva toho, čo v ňom na prvý pohľad nevidno. Les všetkých bez rozdielu ukryje, prijme do svojich hlbín, zákutí a nástrah. Vstupom do lesa akoby sa všetci na chvíľu stali rovnými. A potom sa odhalí ich pravá podstata.

Ľudia zvyčajne chodievajú do lesa dobrovoľne. A cez deň.

Nikto normálny by sa nevybral v noci do vlhkého a hmyzom hučiaceho priestoru, kde sa tma dala rozhŕňať ako nazberkané, nikde nekončiace závesy a kde by si mohol každú chvíľu rozbiť hlavu pri zrážke s najbližším stromom. Nikto – pokiaľ by to nebol rozkaz, ktorý treba splniť.

V ťažkej vôni ihličia zapraskala na zemi halúzka a rozhostilo sa neobvyklé ticho. Les striehol na cudzích prišelcov a keby ich kone tak strašne nefučali, bolo by azda počuť aj to, ako sa potia.

„Taký rýchly pohreb som ešte nezažil. Teda ja som ich nezažil veľa, ale tento bol rýchly, nie? Podľa mňa. A ešte k tomu večer. Veď to vyzeralo – viete… skoro ako nejaký rituál alebo tak. No, chcem povedať – desivo. A my teraz kam ideme, veliteľ?“ Vojakov hlas bol neistý a chrapľavý od nočného chladu. Záplava slov mala zakryť jeho strach, ale iba ho umocňovala.

„Vy nikam.“

„A vy?“

„Na čistinku,“ uškrnul sa veliteľ Smelodvan.

„To nie!“ vykríkol nepremyslene vojak. Nadriadený pootočil hlavu s prekvapeným a prísnym pohľadom.

„Pri všetkej úcte, veliteľ, je to somarina! Nerobte to…“ naliehal vojak. Veliteľ mu spakruky vyťal.

„Plním rozkaz jej veličenstva, tak držte hubu a môjho koňa!“ Mladík jediným slovom poslušne pritakal: „Pane.“

Smelodvan výstražne zdvihol prst. „Nepohnete sa odtiaľto, kým sa nevrátim!“ zavelil.

„Rozkaz, veliteľ,“ narovnal sa mladík. Držiac koňa si chytil aj ústa a splnil tak prvý rozkaz do slova a do písmena. Už sa netrápil, či veliteľ zbadá jeho obavy. Po zauchu celkom zmizli.

Smelodvan kráčal opatrne. Tma v lesnom povetrí bola hustá a protivná, neustále mal dojem, že sa pred ním čosi mihlo alebo že mu prekáža akési krovie, ale keď sa zahnal, preťal len vzduch. Rozčuľovalo ho to stále viac. Nechcel zastať s koňom hneď pri čistine, aby jeho pobočník nevidel, ako sa tam uprostred noci ponižuje a robí zo seba úplného blázna. Na kráľovnej mu však záležalo až priveľmi na to, aby jej prosbu nesplnil alebo aby jej klamal, že tak spravil.

„Veď o nič nejde, o nič… Je to len chvíľa,“ mrmlal si popod nos. „Hej, chvíľa – ale aká trápna… Ten fagan má pravdu – je to ozaj sprostosť…“ opakoval si. Slová vydychoval ako mäkké obláčiky. Zastal. Čakal rozprávkové mesačné svetlo, možno aj svätojánske mušky. Čakal cvrlikanie. Nič. Studený pot si zotrel rukávom a nepokojným ťahom začesal svoju leviu hrivu, akoby mal ozaj predstúpiť pred vyššiu moc. Prečkal ešte pár tupo duniacich úderov svojho srdca. Vôbec nič sa nedialo. Na čistine nebolo veľa svetla, no videl už o čosi lepšie než medzi kmeňmi stromov.

Na posvätné miesto je to tu dosť spustnuté… No nič, nech je to rýchlo za mnou. Len ako začať… Ako začať… Tak či tak to bude trápne, tak poďme na to!

„Pozdravujem vás, ó, lesné bytosti!“

Neverím, že to hovorím… Musím byť strašný chumaj.

„Pozdravujem vás, víly nášho lesa.“

Výborne, čoraz trápnejšie. Poďme k veci.

„Posiela ma za vami naša kráľovná a žiada vás o pomoc. Zanechávam tu v lese jedného mladého muža. Volá sa Branar. V mene našej kráľovnej vás prosím, aby ste ho strážili a dávali naňho pozor, kamkoľvek sa pohne. Nech sa mu nič nestane. Kráľovnej na ňom veľmi záleží…“

Takže: hlavne vy by ste mu mali dať pokoj.

No dobre, to by stačilo, pomyslel si Smelodvan, naznačil krátky úklon, zvrtol sa a nehlučnými krokmi rázne zamieril ku koňom. Ešte si niečo zašomral pod nos, no jeho slová boli také slabunké, že ich ani sám nepočul. On nie.

2.

Kto sa bojí, nech nechodí do lesa

Stará stodola bola jednou z najvyšších budov na ergdonovskom gazdovstve, avšak oheň ešte zdvojnásobil jej výšku, nehovoriac o čiernej veži z kúdolu dymu, čo nad ňou razom narástla. Takou výškou už mohla pripomínať aj kostol, dokonca chrám. Praskajúce plamene hrali žiarivými odtieňmi a hlasitý chór ohňa dunel ponad hlavy dedinčanov silnejšie ako ich vystrašené výkriky. Splašenci s vedrami sa napriek panike, ktorú pociťovali, nedokázali pohybovať tak briskne ako červenozlaté priehľadné jazyky. Roztancované plamene pripomínali živé bytosti a zo stodoly, jej stien a strechy postupne odhryzávali čoraz väčšie kusy dreva. Vyzeralo to, akoby požiar chcel, aby sa naň ľudia len nemo pozerali, kým sa tá hrôzostrašná tancovačka neskončí, a neprerušovali spaľujúcu zábavu salvami vody. Chlapi už stihli vytvoriť reťaz. Kde-tu bolo v zhone badať aj ženy držiace zvedavé deti v nočných košieľkach čo najďalej od ohňa. Tie sa s roztvorenými očami pozerali na okolité besnenie, ktoré bolo pre ne fascinujúcejšie ako rozprávky, čo im krátko predtým rozprávala stará mama. Krik hlbokých mužských hlasov vôbec nevnímali. Pred užasnutými deťmi sa mihli parádne kone, vojaci a zbrane. V diaľke odrazu zaprašťalo trámové drevo a s treskotom sa zvalilo na zem.

Branar sa prudko strhol zo sna. Tlkot srdca sa mu predbiehal s dychom. Pred jeho doširoka otvorenými očami sa v okamihu rozprestrela rozľahlá sivastá lúka, z ktorej sálal tichý ranný chlad. Ešte bolo primálo hodín na to, aby naplno nabrala farby a vône. Slnko už svietilo, ale ponad les sa k horskej tráve ešte nepredralo, a tak ju pokrýval ľahučký srieň.

Spolu s výdychom sa chcel zbaviť aj posledných obrazov odporného sna. Musel to skúsiť ešte zopárkrát. Striaslo ho. Potom sa konečne zhlboka nadýchol a poriadne si pretrel tvár skrehnutými prstami. Zima sa mu ako nabrúsené nože predierala popod nechty až ku kostiam. Do dlaní si dúchol trocha vlhkého tepla. Aj keď vedel, že sa musí pohnúť ďalej, zostal ešte chvíľu sedieť opretý o strom, pod ktorým v noci zaspal. Musel si utriediť myšlienky. Spomienky sa bili so snom, plány so skutočnosťou. Kým včera ráno by ešte vedel presne opísať, čo s ním bude v najbližších – i vzdialenejších – rokoch, dnes netušil ani to, čo s ním bude o hodinu. Hľadel pred seba a nevidel nič, len trblietajúcu sa nivu a za ňou zase len zástupy stromov, medzi ktorými sa zrazu čosi mihlo. Azda sŕňa? Nie, hýbalo sa to pravidelne, plynule. Nehľadalo to potravu ani cestu – tú zjavne poznalo dobre.

Branar prižmúril oči a v bludisku stromov uvidel kráčať postavu v plášti. Nenápadnú, malú, s dlhými a trochu strapatými vlasmi. Pretrel si oči a vstal. Žena pozrela jeho smerom a znehybnela, presne ako vyplašená srna. Ich pohľady sa stretli. Mala útlu, takmer ešte dievčenskú postavu. Bola v strehu, takže jej oči, ktoré teraz zaostili na cudzinca, videl aj z diaľky. Boli hlboké, prezrádzali skúsenosti. Pozorovala neznámeho a vetrila, či nezachytí v rannom šere okrem toho strnulého panáka ešte aj iné nebezpečenstvo. Obaja stáli ako prikovaní. Na krátky okamih bol les naokolo omnoho živší a pohyblivejší než dvaja ľudia na jeho protiľahlých okrajoch, ktorí na seba uprene hľadeli.

Dievčina sa naraz strhla a dala sa do behu opačným smerom. Zbehla dole strminou a keď si bola istá, že ju muž nemôže vidieť, skočila do krovia. Plášťom si pevne zakryla široko otvorené ústa a dýchala najpomalšie, ako jej to telo dovoľovalo. O chvíľu zbadala Branara, neisto schádzajúceho lesným svahom. Potkýnal sa a pozeral raz pod nohy, potom pomedzi stromy. Zjavne nechápal, kam zmizla. Zastal. Počúval. Žieňa celkom zatajilo dych. Branar sklamane odfrkol. S rukami v páse sa krátko vydýchal a vykročil späť hore. Dievčine odľahlo. Po niekoľkých krokoch však zastal – obzrel sa a uvažoval. Zrejme sa rozhodol, že pôjde nadol. Pár krokmi sa priblížil ku kroviu a ona ho stratila z dohľadu. Mohol ju zbadať? Vo chvíli, keď sa chcela rozbehnúť, spozorovala za stromom naširoko rozkročené nohy a stúpajúci teplý obláčik pary. Neznámy sa rozhliadal, ešte po nej ukradomky sliedil pohľadom, ale naozaj ju nikde nevidel. Vôbec netušil, že je v neďalekom kroví. Napokon sa opatrnými krokmi vydal dole lesom.

Nevrátil sa po žiadne veci ani koňa. Ani nikoho nevolá. Keby potreboval pomoc, požiadal by o ňu ešte hore na kopci. Je sám a nič so sebou nemá, premýšľala. Prečo?

3.

Netrať nádeje, keď sa ti zle deje

„Veličenstvo, v Krasodolí vypukol požiar!“ pribehla v ten osudný večer s krikom vyplašená služobná.

„Videla som ho z okna. Naši mieranieli by tam už mali byť.“ Kráľovná Stánia križovala izbu, akoby okrem šiat hľadala aj práve narušený pokoj.

„Sú, veličenstvo. Ale veliteľ chce s vami hovoriť. Zrejme chytili podpaľača.“

„Niekto to podpálil zámerne?“ Kráľovná na moment zastala. „Uveď veliteľa do knižnice,“ nakázala dievčaťu.

„Áno, veličenstvo,“ uklonila sa služobná, no zaváhala. „Nemám vás najskôr obliecť?“

„Nemusíš,“ odvetila kráľovná. Rozhodla sa, že pôjde len v župane. Možno tým vo veliteľovi aspoň na chvíľu vyvolá rozpaky. A nejde predsa o nijakú politickú záležitosť, aby sa v tomto čase musela namáhať a nosiť celú parádu.

„Čo sa stalo?“ Kráľovná vletela do knižnice ako vietor, no hneď aj zastala, akoby narazila do steny. „Kde je veliteľ?“ Rozviaty župan si v okamihu zaviazala a ebenové vlasy zasunula za ucho.

„Veličenstvo,“ uklonil sa najvyšší sudca Geober, „tohto muža chytili na mieste, kde vypukol požiar. Videli ho ešte aj s fakľou v ruke…“

„Zbláznili ste sa? Nič som nepodpálil!“ zvolal mladík s fúzikmi a briadkou a obrátil sa k nežnejším očiam. „Nepodpálil by som naše vlastné gazdovstvo!“

„Hovor, až keď ťa niekto vyzve, sopliak!“ zreval naňho sudca.

„Nenechám sa krivo obviňovať!“ Sudca pozrel na stráž a mladík sa prikrčil po údere do boku.

„Páni!“ Kráľovná ostro zazrela najskôr na mužov, potom na sudcu. Pristúpila k mladíkovi.

„Nepoznám ťa?“

„Som Branar, Ergdonov syn. Pomáhal som podkúvať vášho koňa, keď v lese stratil podkovu.“

„Spomínam si. Bolo to na jeseň. To som ešte bola princezná,“ pousmiala sa kráľovná a svetlo sviec sa pritom posunulo po bronzovej pokožke jej líc, akoby ju pohladilo. „Geober, neverím, že by Branar podpálil gazdovstvo.“

„Stodolu, veličenstvo.“

„Dokonca len stodolu. Máte o tom nejaké dôkazy?“ spýtala sa a trochu unavene sa pozrela na sudcu.

„Bol prichytený priamo na mieste činu,“ sudcovi až vybehol hlas.

„S fakľou v ruke, to ste už vraveli. To nie je dôkaz. Mohlo ísť o nešťastnú náhodu.“ Sudca zdvihol ruku, no keď sa kráľovná pozrela jeho smerom, stiahol ju. Pristúpila k Branarovi celkom blízko a zahľadela sa mu do tváre. Branar bol zmätený, pred kráľovnou sa cítil celkom nahý, no zároveň v nej vytušil oporu. Nadýchol sa a takmer ju oslovil, v poslednej chvíli však pozrel na sudcu a pokorne zovrel pery. Kráľovná mu čítala v očiach.

„Vynahraďte jeho rodine škody a mieranieli nech pomôžu s opravnými prácami,“ nariadila kráľovná a zamierila k dverám. „Dobrú noc.“

„Ale veličenstvo, veď ste ho ani nevypočuli…“ ozval sa sudca, keď vtom do miestnosti vtrhol veliteľ. Takmer sa vo dverách zrazili s kráľovnou. Jej zjav mu vyrazil dych a jej pôvabný a hravý úsmev ho, ako vždy, očaril a trochu zneistil. O to rýchlejšie sa pred ňou sklonil.

„Veličenstvo, nesiem zlé správy.“ Rozhliadol sa po knižnici, lebo v podvečernom proti svetle a pri sviečkach sprvu ťažko rozoznával ostatné osoby v miestnosti. A zdalo sa, že mu záleží na tom, kto bude tieto správy počuť. Videl len kráľovnú, sudcu a dvoch vojakov, čo držali Branara. Trochu sa upokojil.

„Hovorte,“ pokynula mu.

„To je Ergdonov syn?“ spýtal sa a pozrel na Branara.

„Áno,“ zaznelo naraz z úst kráľovnej aj mladíka. Veliteľ o krok ustúpil.

„Nech je to čokoľvek, veliteľ, hovorte,“ rozkázala kráľovná. Veliteľ pokynul vojakom, aby odišli. Ich rytmické kroky bolo počuť ešte aj za zatvorenými dverami, na ktoré kráľovná neprítomne hľadela.

„Jeden muž pri požiari zahynul,“ oznámil Smelodvan a Branara premkla hrôza.

„Ergdon?“ opýtal sa pomaly sudca, ktorý si hneď pospájal súvislosti.

Veliteľ letmo pozrel na Branara a nanešťastie súhlasne sklonil hlavu. „Je mi to ľúto,“ povedal mu úprimne.

„Aj mne.“ Kráľovná sa Branara zľahka dotkla. Ten neprítomne krútil hlavou.

„To nie,“ zašepkal. „To nie je možné.“ Mimovoľne podišiel k dverám. Veliteľ mu zahatal cestu. „To nie je pravda,“ zakňučal a takmer sa zosypal, no veliteľ ho zachytil.

„Nie, nie, nie!“ Branarov hlas sa triasol, dunela v ňom zverská sila, čo by dokázala otriasť celým lesom, zachádzala sudcovi a veliteľovi až do kostí a kráľovnej do citlivého srdca. Keď sa mu konečne minul dych, už len ťahavo vzlykal ako dieťa. Bolelo ho dýchať aj kričať, ale nemohol prestať ani s jedným. A s každým ďalším výkrikom napätie v miestnosti hustlo rovnako ako dovtedy šero.

Kráľovnej bolo úzko. Na zemi pred ňou sa ocitol vzhľadný urastený mladý muž, čo zrazu zlomene plakal a zdal sa útlejší a drobnejší než predtým. Len plač ho nádychmi zväčšoval.

„To ale znamená…“ šomral sudca a zrazu aj v sivote večera bolo vidieť, ako sa mu rozšírili zreničky. „To znamená, že je teraz tajostrážcom.“

Sudca, kráľovná aj veliteľ si medzi sebou preplietli pohľady a nasmerovali ich k Branarovi. Ten ich vôbec nepočúval. Schúlený do klbka sa topil sa vo svojom žiali.

„Branar,“ oslovila ho rázne kráľovná. „Postav sa.“

Branar sa tackavo pozviechal, utieral si tvár, no stále sa nevedel narovnať.

„Je mi ľúto, že si prišiel o otca, ale potrebujem s tebou teraz vážne hovoriť. Pozri sa na mňa.“

Mladík sa k nej otočil. Kráľovná jeho tvár takmer nespoznávala. Nebol to ten istý muž, ktorý pred štvrťhodinou vošiel do knižnice. Taký z nej už nikdy nevyjde. Pomaly sa mu prihovárala.

„Si teraz jediný, kto sa po Ergdonovi môže stať novým tajostrážcom. A to je pre nás veľmi dôležité.“

Branar sa snažil pozviechať a venovať kráľovniným slovám pozornosť, ale nerozumel im. Prehovoril rezignovane, no so zdvihnutou bradou. Pozeral jej priamo do tmavých očí a vety kládol za sebou ako narúbané polienka.

„Nemám poňatia, o čom hovoríte. Neviem, čo je tajostrážca. Nechápem, čo odo mňa chcete. Ale keď mi láskavo vysvetlíte, o čo ide, budem vám, pravdaže, k službám, veličenstvo.“ Rázny spôsob, akým prehovoril, ho samého prekvapil. Zrejme tak chcel prebiť ničotnosť, ktorá v ňom zavládla.

Kráľovnou akoby čosi otriaslo. Cúvla o dva kroky a hľadala oporu u sudcu. Jeho zdesenie však bolo rovnako veľké, celkom ako veliteľovo. Branar si ich všetkých mohol pokojne prezerať ako mramorové sochy. Nemali od nich ďaleko.

„Ty nevieš, že tvoj otec bol tajostrážca?“ nechápavo sa krčil sudca.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Neradno šťať proti vetru

Kto sa bojí, nech nechodí do lesa

Netrať nádeje, keď sa ti zle deje