Misha Glenny

McMAFIA

Seriously Organised Crime

Copyright © 2008 by Misha Glenny

All rights reserved.

Translation © 2019 by Milan Kopecký

Map of email harvesting (p. 320) – Property of Postini,

Inc. © 2007 Postini, Inc. Maps of the Balkans (p. 39),

of the Caspian (p. 67), of Russia and the Middle East

(p. 124) and of the Arabian Sea (p. 150) by Paul Simmons

Jacket design © by David Drummond

Slovak edition © 2019 by IKAR, a.s.

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

Z anglického originálu McMafia. Seriously Organised Crime

(Vintage, London 2008) preložil Milan Kopecký.

Redigoval Ladislav Sokol.

Korigovala Silvia Zubeková.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava

v roku 2019 ako svoju 5 895. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-6472-4

Venujem Kirsty

Úvod

Bol večer 30. apríla 1994 a do Wokingu v grófstve Surrey zavítala jar. Štvrť Barnesbury Estate síce nenájdete v realitných katalógoch pre vyššiu strednú vrstvu, ale obyvatelia tejto časti južného Anglicka rozhodne netrpia nedostatkom ctižiadosti. A keď padol súmrak na Willow Way, tichú ulicu radovej zástavby, autá už stáli v garážach a rodinky sedeli pri večeri alebo pred televízormi so sobotnou nádielkou zábavy.

O deviatej vystúpil z červenej toyoty pred domom číslo 31 neznámy muž. S ploskou, modro-bielou škatuľou v ruke zamieril k vchodovým dverám a zaklopal na ne. Tridsaťtriročná geofyzička Karen Reedová, ktorá sa živila analýzou seizmických dát, v dome popíjala biele víno a rozprávala sa s kamarátkou, keď začuli cez okno tlmený mužský hlas.

„Objednali ste si pizzu?“ spýtal sa. Keď Karen otvorila dvere, poslíček s pizzou vytiahol revolver kalibru 9 milimetrov a s ľadovým pokojom jej niekoľkokrát strelil do hlavy. Muž potom nasadol do auta a ušiel.

Karen Reedová nebola zamýšľanou obeťou. No vrah sa nepomýlil celkom. Jeho skutočným cieľom bola Karenina sestra Alison Pontingová, producentka BBC World Service, ktorá s ňou bývala, ale práve v ten večer nebola doma. Vraždu si pravdepodobne objednal Džochar Dudajev, prezident Čečenskej republiky.

V roku 1986 sa Alison vydala za zaguľateného arménskeho fešáka Gagika Ter-Oganisjana, s ktorým sa zoznámila pred niekoľkými rokmi, keď študovala ruštinu na univerzite. Ich sobáš spustil reťazec neuveriteľných udalostí, ktoré po ôsmich rokoch vyústili do hurikánu smrti, imperializmu, občianskej vojny, ropy, gangsterstva a nacionalistického boja, aký v ospalom satelitnom mestečku Woking rozpútala oblasť známa pod názvom Severný Kaukaz.

Osemnásť mesiacov pred vraždou pricestovali do Londýna dvaja bratia, Ruslan a Nazarbek Ucijevovci, ako vyslanci prezidenta Dudajeva, ktorí dostali za úlohu zariadiť tlač pasov a bankoviek pre nový čečenský štát. Ruslan bol pravou rukou prchkého Dudajeva a patril k tvrdému jadru znesvárených vládnych frakcií. Jeho brat sa vedel dobre biť a živil sa ako najatá gorila. Okrem verejne deklarovaného poverenia vytlačiť dokumenty pre rodiaci sa čečenský štát mali aj množstvo iných úloh: zaistiť pôžičku vo výške 250 miliónov dolárov od istého amerického podnikateľa na modernizáciu čečenských rafinérií; dospieť k dohode vo vyjednávaní s nemeckou energetickou spoločnosťou Stinnes AG o rýchlom predaji čečenskej ropy za medzinárodné ceny; a, ako neskôr zistili vyšetrovatelia, nakúpiť 2 000 striel Stinger typu zem-vzduch. Aby sa vôbec mohli pustiť do takých zložitých rokovaní, potrebovali predstavitelia čečenskej vlády zručného tlmočníka a sprostredkovateľa. Ruslan si spomenul, že s ním raz robila rozhovor producentka BBC Alison Pontingová, a obrátil sa na ňu o pomoc. Alison navrhla svojho manžela Ter-Oganisjana s nádejou, že mu tým zabezpečí výnosnú prácu.

Za svojho pobytu v Londýne sa z Alisoninho arménskeho manžela stal nemilosrdný špekulant. Ter-Oganisjanovi nebola cudzia nijaká lotrovina: pašoval tovar, zakladal fiktívne spoločnosti na pranie peňazí, a keď zdroje pochybných činností vyschli, venoval sa aj podradnejším prácam. Sprvoti si Kaukazania rozumeli, usporadúvali bujaré večierky, kam pozývali zástupy ľahkých dievčat. Nečudo, že Alison čoraz menej tešilo správanie jej manžela a dvoch Čečenov, a platilo to aj o bohatých rezidentoch Bickenhall Mansions, obytného bloku vzdialeného iba na skok od slávneho príbytku Sherlocka Holmesa na Baker Street, číslo 221b, kde si Ucijevovci našli podnájom.

Nevedno, kedy sa vzťahy medzi Arménom a Čečenmi zhoršili. Anglická kráľovská prokuratúra neskôr tvrdila, že sa to stalo preto, lebo Ter-Oganisjan zistil, že strely Stinger poputujú do Azerbajdžanu, kde majú byť použité vo vojne proti jeho vlasti, Arménsku. Podľa inej teórie mali strely naozaj skončiť v Čečensku a Ucijevovci sa pohádali s Ter-Oganisjanom pre peniaze. Isté je, že Ter-Oganisjan informoval niekoľkých vysoko postavených členov arménskej KGB o činnosti bratov Ucijevovcov a z Los Angeles, centra arménskej diaspóry v USA, boli do Londýna vyslaní dvaja zabijaci.

Ucijevovcov stihla brutálna smrť (Ruslanovo rozsekané telo našli v škatuli na ceste do štvrti Harrow na severe Londýna). Ter-Oganisjan si odpykáva doživotný trest za ich vraždu, zatiaľ čo príslušník arménskej KGB, ktorého obvinili spolu s ním, sa obesil vo väzení Belmarsh, kým čakal na súd.

Bol som zhrozený, keď som sa v tom čase dočítal o prípade, a nielen preto, lebo David Ponting, otec Alison a Karen, prednášal teóriu drámy v Bristolskej univerzite, keď som tam študoval. Jeho monodráma o Dylanovi Thomasovi, s ktorou vystupoval, na mňa hlboko zapôsobila. David mi odovzdal veľa poznatkov o rozhlasovej produkcii, ktoré som neskôr využil ako stredoeurópsky korešpondent BBC.

Keď zavraždili Karen, Alison prijala ponuku vstúpiť do programu na ochranu svedkov. David, obratý o obe deti, sa presťahoval do Spojených štátov, kde sa chvíľu živil ako herec. Potom sa aj on stiahol z verejného života.

Pontingovci boli milí a skromní ľudia. Ťažko by ste si predstavili rodinu, u ktorej bolo menej pravdepodobné, že bude zatiahnutá do politického vyvražďovania mafie z bývalého Sovietskeho zväzu. Ale ako sa v tom čase vyjadril jeden člen tímu vyšetrujúceho prípad bratov Ucijevovcov: „Odrazu sme mali do činenia s politikou a so zločinom z časti sveta, o ktorej, aby som bol úprimný, nikto z metropolitnej alebo surreyskej polície v živote nepočul. Nevedeli sme nič o ich vojnách, o ich zločine a politike – boli sme, nehanbím sa to priznať, úplne bezradní.“ Po celom svete vznikal nový druh krajín – kolabujúci štát. A ten kolaps prvý raz zasiahol aj Veľkú Britániu.

Povojnové usporiadanie sveta začalo dostávať nové trhliny v prvej polovici osemdesiatych rokov. Rozpad nemal jedného spoločného menovateľa, prejavoval sa v slede zdanlivo nesúvisiacich udalostí: nevídaný rozkvet japonského automobilového priemyslu; tajné rozhovory komunistického Maďarska s Medzinárodným menovým fondom o možnostiach členstva; stagnácia indického hospodárstva; prvé diskrétne kontakty prezidenta F. W. de Klerka s uväzneným Nelsonom Mandelom; zavedenie Teng Siao-pchingových reforiem v Číne; tvrdá konfrontácia Margaret Thatcherovej s britským odborovým hnutím.

Samy osebe tieto udalosti vyzerali ako každodenné výkyvy na politickej scéne; ako kozmetické úpravy svetového poriadku. Mohutné hlbinné procesy v skutočnosti vyvolali množstvo ekonomických kríz a príležitostí, najmä mimo hlavných bášt moci v západnej Európe a Spojených štátoch, ktoré výrazne ovplyvnili nástup toho, čo dnes nazývame globalizácia.

Jeden z týchto procesov bol však pevne zakorenený v Amerike a jej hlavnom európskom spojencovi – vo Veľkej Británii. Svet robil prvé krôčiky k uvoľneniu medzinárodných finančných a komoditných trhov. Americké a európske korporácie a banky prenikali na trhy, na ktorých až dovtedy platila prísna kontrola toku západných investícií a devíz.

Zmena prišla s pádom komunizmu v roku 1989 najprv vo východnej Európe a potom aj v mocnom Sovietskom zväze. Komunistický režim, ktorý prešustroval peniaze, nápady aj preteky v technickom pokroku, vyšumel v priebehu dní, nie rokov. Bola to epochálna udalosť, ktorá v súčinnosti s globalizačnými procesmi spustila exponenciálny rast tieňovej ekonomiky. Tieto významné ekonomické a politické posuny sa prejavili v každom kúte planéty.

Celosvetovo došlo k prudkému nárastu v obchodovaní, investíciách a tvorbe bohatstva. Toto bohatstvo však nebolo rozdelené rovnomerne. Nejeden štát uviazol v očistci takzvaného „prechodného obdobia“, ktoré má veľmi pohyblivé hranice. V tejto divočine ekonomické prežitie často znamenalo vziať do ruky zbraň a uchmatnúť, čo sa dá.

Pád komunizmu bol, samozrejme, veľkým triumfom Západu, ktorý dokázal, že svetové demokracie sú v každom ohľade lepšie než komunistická diktatúra. Európa oslavovala zjednotenie Nemecka a oslobodenie mnohých východoeurópskych krajín. Nové Rusko sa zdanlivo bez okolkov vzdalo vojenskej dominancie v regióne a rozpustilo Varšavskú zmluvu, niekdajšieho rivala NATO. S počiatočnou neochotou

Moskva dovolila ostatným národom zomierajúceho Sovietskeho zväzu, aby založili nezávislé štáty a naplnili svoje národné ambície.

Z dnešného pohľadu to bol zásadný moment v mojom živote. Za mladi som sa angažoval v západných organizáciách, ktoré podporovali ťažko skúšanú opozíciu vo východnej Európe, ako bola napríklad poľská Solidarita alebo československá Charta 77. Robil som všetko možné od prekladania dokumentov po pašovanie rozobratých fotokopírovacích strojov pre disidentov za železnou oponou. Preto keď som stál päť metrov za veľkými morálnymi vodcami Československa Václavom Havlom a Alexandrom Dubčekom, ktorí sa prihovárali verejnosti z balkóna nad pražským Václavským námestím v novembri 1989, premkýnal ma pocit skutočného víťazstva a opatrná optimistická viera v budúcnosť Európy a sveta.

Počiatočnú eufóriu, pravdaže, rýchlo schladili prvé náznaky – aj keď sa odohrali na dosť obskúrnych miestach –, že nový svet mieru a demokracie zrejme čakajú nemalé pôrodné komplikácie. Sporadicky sa objavovali správy, že v málo známych oblastiach na Kaukaze pri južnej hranici Ruska prepukli boje. Konflikty v niektorých častiach Afriky, napríklad v Angole, ktoré sa začali ako zástupné vojny medzi dvomi znepriatelenými tábormi podporovanými Amerikou alebo Sovietmi, sa neskončili tak ako studená vojna – naopak, zintenzívneli. Potom sa rozpútal vražedný občiansky konflikt aj v bývalej Juhoslávii a pred novou Európou sa tak objavil problém, ktorý absolútne nebola schopná riešiť.

Nové okolnosti zaskočili staré medzinárodné inštitúcie. Všetci museli improvizovať a nikto si presne neuvedomoval, aké budú mať ich činy dôsledky.

Jedna skupina ľudí však videla životnú príležitosť v tejto oslnivej kombinácii spoločenských otrasov, nádeje a neistoty. Títo muži (a občas aj ženy) inštinktívne pochopili, že rastúci štandard života na Západe, zvýšená obchodná aktivita a pohyb obyvateľstva, a dramatické zníženie schopnosti mnohých vlád udržiavať poriadok vo svojej krajine znamenali jednu veľkú zlatú baňu. Boli to zločinci, organizovaní aj neorganizovaní, ale boli to zároveň aj schopní kapitalisti a podnikatelia, pripravení riadiť sa zákonom dopytu a ponuky. Uvedomovali si výhody podnikania vo veľkom presne tak ako nadnárodné korporácie, a preto sa rozhodli hľadať partnerov a trhy za hranicami, aby rozvinuli biznis, ktorý v kozmopolitnosti nijako nezaostával za spoločnosťami ako Shell, Nike alebo McDonald’s.

Zviditeľnili sa v Rusku a vo východnej Európe, ale ich vplyv sa prejavoval aj v takých vzdialených krajinách ako India, Kolumbia alebo Japonsko. Spoznal som ich na začiatku deväťdesiatych rokov, keď som prinášal správy z vojen v bývalej Juhoslávii ako stredoeurópsky korešpondent BBC. Korisť, ktorú si polovojenské jednotky odnášali domov, keď devastovali chorvátske a bosnianske mestá a dediny, slúžila ako vstupný kapitál na založenie veľkých zločineckých organizácií. Bosovia týchto syndikátov veľmi rýchlo zbohatli. Čoskoro si založili pašerácke siete na dovoz nelegálneho tovaru a služieb z celého sveta do spotrebiteľského raja Európskej únie.

Ako spravodajcu z Balkánu ma pozývali na množstvo konferencií, kde sa diskutovalo o politickom pozadí ničivých vojen v regióne. Netrvalo dlho, a začali mi chodiť pozvánky na stretnutia venované bezpečnostným otázkam. Politici, policajti a mimovládne organizácie dúfali, že sa dozvedia, čo je kľúčom k organizovanému zločinu na Balkáne a za jeho hranicami. Bohužiaľ, všetky informácie o novej vlne globálneho zločinu boli kusé a izolované. Nikto ich nespojil do plastickejšieho obrazu.

Sprvu som sa pustil do skúmania sietí a motivácie zločineckých skupín na Balkáne, ale rýchlo som prišiel na to, že ak chcem pochopiť tamojší zločin, musím rozšíriť záber aj do iných končín sveta: do oblastí, kde sa vyrába nelegálny tovar, ako sú Rusko, Južná Amerika, Afrika, Čína a India; a do oblastí, kde sa ten tovar spotrebúva, teda do Európskej únie, Severnej Ameriky, Japonska a Stredného východu.

Jedným z mnohých dôsledkov pádu Sovietskeho zväzu bol vznik širokého pásu nestability, ktorý sa začínal na Balkáne a pokračoval cez Kaukaz a všetky „-stany“ sovietskej Strednej Ázie až k západnému okraju Číny a severozápadnej hranici Pakistanu.

Bola to nová Hodvábna cesta, viacprúdová zločinecká diaľnica, ktorá spájala tento pás s ďalšími regiónmi, napríklad s Afganistanom, a umožňovala rýchly a jednoduchý pohyb ľudí, narkotík, hotovosti, ohrozených druhov a vzácnych drevín z Ázie do Európy a odtiaľ do Spojených štátov.

Táto väzba neistých nových štátov na južnej periférii bývalej ruskej ríše sa rodila súčasne so zrýchľujúcim sa tempom globalizácie. A keď sa pozdĺž novej Hodvábnej cesty spustili boje o moc, potreba generovať peniaze na získanie politického vplyvu iba narástla. Ktokoľvek mal nejaké mocenské ambície v rozpadajúcich sa štátoch, potreboval toto anarchiou zmietané teritórium na tri druhy vzájomne prepojených transakcií: na prevod hotovosti do bezpečných západných bánk a nehnuteľností; na predaj nelegálneho tovaru a služieb do Európskej únie, Spojených štátov a na východ do Japonska; a na nákup a predaj zbraní štátom bývalého Sovietskeho zväzu a ich export do svetových ohnísk boja.

„V deväťdesiatom treťom som rozšíril rady ochrancov zákona s vedomím, že globalizácia začína mať vplyv na celé spektrum problémov,“ povedal mi John Winer vo svojej luxusnej kancelárii niekoľko ulíc od Bieleho domu. Ako architekt stratégie Clintonovej vlády proti organizovanému zločinu bol Winer jedným z prvých, kto si tieto pohyby všimol. „Vzorom sa stal Salvádor,“ pokračoval. „Po vojne sa ľudia rozhodli využiť svoje zásoby zbraní, aby zarobili peniaze ako členovia zločineckých gangov. A zrazu sme tu mali polovojenských pravičiarov spolupracujúcich s ľavičiarskymi gerilami. Vlámania, krádeže áut, únosy…“

Winer natrafil na čosi, čo dodnes komplikuje mierové iniciatívy na zastavenie vojen v zrútených štátoch. Keď sa diplomatom podarí utlmiť konflikty, majú pred sebou rozvrátenú miestnu ekonomiku a spoločnosť ovládanú testosterónom nabudenými mladými mužmi, ktorí odrazu prišli o prácu, ale zvykli si na vlastnú neohrozenosť. Ak chcete udržateľnú stabilitu, musíte ich nejako zmysluplne zamestnať. Inak len ťažko odolajú pokušeniu rekvalifikovať sa na členov organizovaných zločineckých skupín. Z dnešného uhla pohľadu, rozprával Winer, bol problém so Salvádorom a ďalšie konflikty v osemdesiatych rokoch iba detskou zábavkou v porovnaní s tým, čo malo prísť v deväťdesiatych: „V Salvádore nebol hlavným zdrojom príjmov obchod s drogami a ukradnutými autami. Lenže na Balkáne a na Kaukaze to tak bolo, väčšina príjmov spoločnosti pochádzala z nelegálnej činnosti. To je sakramentsky odlišný model!“

Čoraz užšie putá globalizácie zosilňujú účinok obrovských zásahov do medzinárodného usporiadania, ako sa to stalo pri páde Sovietskeho zväzu. A v prvých rokoch po jeho rozpade nikto ani len netušil, čo bude znamenať prílev prostriedkov v podobe veľkého nerastného bohatstva a príjmov zo zločinu do legitímnych a tieňových ekonomík. Ak si niekto aj všimol zmeny v tom, ako funguje svet, často mu neostávalo iné než užasnuto hľadieť. Veď čo mohol nejaký pochôdzkar v lesnatom Wokingu vedieť o politickom boji na Kaukaze?

Akademici a vedci investovali množstvo energie, aby pochopili proces „legálnej“ globalizácie, ktorý je vo veľkej miere regulovaný a kvantifikovateľný. No uvoľnenie medzinárodných finančných a komoditných trhov na jednej strane a pád komunizmu na druhej spôsobili, že podiel tieňovej ekonomiky na celosvetovom HDP raketovo vzrástol. Podľa čísel z MMF, Svetovej banky a výskumných centier v Európe a Severnej Amerike tieňová ekonomika v súčasnosti predstavuje 15 až 20 percent globálneho obratu peňazí.

Je v tom, pravdaže, zarátaných množstvo iných hriechov, ako napríklad daňové úniky, ktoré nemožno pripísať rozmachu nadnárodných zločineckých sprisahaní. No vzhľadom na to, akou dôležitou hospodárskou silou sa stala tieňová ekonomika v našom svete, je prekvapivé, že venujeme tak málo úsilia, aby sme pochopili, ako funguje a ako je previazaná s legitímnym podnikaním. Tento tieňový svet sa v mnohom neodlišuje od sveta pod lampou, ktorý je neraz menej transparentný, než by sme si želali alebo očakávali. V bankovom a komoditnom obchodovaní sa zločin odohráva oveľa bližšie centru našej pozornosti, než si myslíme. Takéto obrovské územie neregulovanej ekonomiky je močiarom plným živín pre nespočet toxických bezpečnostných problémov. Aj medzinárodný terorizmus sa rodí z toho istého podhubia, ale ak porovnáme množstvo ľudských obetí a nešťastia, ktoré zapríčinil, je terorizmus iba primitívnym a relatívne zanedbateľným druhom. Zločin a honba za peniazmi alebo politickou mocou narobili za posledné dve desaťročia neporovnateľne viac škody. Sústredenie obrovských prostriedkov do boja proti terorizmu na úkor pozornosti venovanej ostatným bezpečnostným rizikám je dôsledok chronického diletantstva vo vedení štátu, a to najmä za vlády Georgea W. Busha. O mnohom vypovedá, že v každom prieskume verejnej mienky, ktorý sa uskutočnil od invázie do Iraku, ľudia uvádzajú, že popri terorizme pociťujú ako najväčšiu hrozbu práve zločin a korupciu. Vplyv druhého z dvoch menovaných strašiakov bude pretrvávať – nielen v Iraku, ale na celom Strednom východe – ešte dlho po tom, ako sa prvý pominie.

Z Balkánu, ktorý som poznal veľmi dobre, som sa vydal na cestu po celom svete, aby som sa pokúsil zmapovať dejiny alarmujúceho nárastu organizovaného zločinu a tieňovej ekonomiky za posledných dvadsať rokov. Spoznal som pritom fascinujúcich ľudí, ktorým nechýbala inteligencia, vitalita, odvaha, duchaprítomnosť a esprit. Mnohí z nich boli zločinci, niektorí ich obete, ďalší politici, policajti a právnici. Takmer každý mi s veľkou radosťou porozprával svoj osobný, desivý a neraz aj vtipný príbeh. Vzhľadom na témy, o ktorých sme sa bavili, bolo veľa z nich ochotných zdôveriť sa mi iba pod podmienkou zachovania anonymity, a preto som niektoré mená zmenil.* Rád by som sa poďakoval všetkým, ktorí mi poskytli rozhovor alebo informácie, za ich čas a cenné poznatky.

Dúfam, že ich príbehy prispejú k vyriešeniu záhady, ako organizovaný zločin funguje na globalizovanej planéte. Dúfam aj v to, že aspoň čiastočne naznačia smer, akým by sa politici a polícia mali vydať, ak chcú odstrániť tieto problémy a zabrániť tomu, aby sa nevinní muži a ženy ako Karen Reedová stávali obeťami tieňového sveta.

*Každé fiktívne meno je pri prvom použití v texte vysádzané kurzívou.

PRVÁ ČASŤ

Pád komunizmu

1

Smrť Američana

Vyzváňalo sa pätnásť minút bez prerušenia, keď niesli rakvu do Katedrály svätej Nedele. Na čele sprievodu šiel patriarcha Maxim, hlava bulharskej pravoslávnej cirkvi, za ním niekoľko tisíc trúchliacich. Zdalo sa, akoby celá Sofia prišla v ten mrazivý piatok v marci 2003 vzdať úctu Iľovi Pavlovovi, mužovi, ktorý bol pre nich zosobnením deväťdesiatych rokov.

Po skončení obradu tridsiati bratia zosnulého zo slobodomurárskej lóže Starého a prijatého škótskeho rítu zavreli dvere katedrály. V uhľovočiernych oblekoch a s kyticami bielych kvetov v rukách muži vykonali tajný rituál, aby vyslali brata Pavlova na „Večný východ“. Jeho zástera, rukavice a symbol lóže potom „odprevadili brata Pavlova na ceste za Veľkým architektom vesmíru“.

Minister vlády priniesol správu od premiéra Simeona Sasko-cobursko-gothajského. Ako bývalý bulharský cár sa štíhly a elegantný Simeon vzdal nároku na trón, aby mohol vyviesť svoju krajinu a jej vládu z bahna deväťdesiatych rokov, keď jeho politická strana zaznamenala drvivé víťazstvo vo voľbách v roku 2000. „Budeme si pamätať Iľu Pavlova,“ písalo sa v telegrame od cára, „lebo dal prácu mnohým rodinám v ťažkých časoch nášho národa. Budeme si ho pamätať pre jeho podnikateľského ducha a nevyčerpateľnú energiu.“

Poslanci, umelci, riaditelia najväčších ropných spoločností a bánk, dve bývalé Miss Bulharska, celý futbalový tím CSKA (pre Bulharov niečo ako kríženec Manchestru United s newyorskými Yankees) sa pripojili k smútiacej rodine. A prišli aj členovia inej prominentnej skupiny jeho blízkych, bulharskej verejnosti známi viac pod svojimi prezývkami: Lebka, Zobák, Rus Dimi a Doktor.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

Úvod

PRVÁ ČASŤ Pád komunizmu

1 Smrť Američana