Ze starých kronik

podruhé

(ukážka)

Jiří Frýzek

Ústí nad Orlicí 2014

Jiří Frýzek

Ze starých kronik ~ podruhé

Ilustrace: Jarmila Haldová

Vydal: OFTIS Ústí nad Orlicí

Elektronické vydání první

Rok: 2014

Sazba: Václav Novák

© Jiří Frýzek, 2014

© Illustrations Jarmila Haldová, 2014

ISBN 978-80-7405-255-2

Úvodem

Před několika lety (přesně v roce 2004) vydalo ústeckoorlické nakladatelství Oftis knížku s názvem Ze starých kronik. Díky vlídnému čtenářskému přijetí se po pěti letech kniha dočkala druhého vydání. Je příjemné a potěšitelné zjistit, že dnešní uspěchané a zaneprázdněné jednadvacáté století má o takový typ literatury zájem.

Pojďme tedy vrátka do minulosti našeho kraje pootevřít podruhé a vydejme se opět na onu pomyslnou cestu proti proudu času. Začtěme se do dalších vyprávění těch, „kteří podlehli kronikářské psavosti“. Vždyť jejich paměti jsme k poslední stránce ještě zdaleka nedočetli …

O řemeslech a dnech všedních

Vraťme se tedy zpátky do starých časů. A nejprve nahlédněme pod pokličku dnům všedním, každodennímu bytí a živobytí, na kterém záviselo, jak lidé žili – nebo alespoň přežívali. Vždyť na horách, ale mnohde ani v podhůří, natož v končinách téměř bohem zapomenutých se obyčejně nemohlo příliš vybírat. Bývala tu bída – nebo ještě hůř. Horská kamenitá políčka mnoho obživy nepřinesla. Nějaký ten brambor, trocha obilí, lnu … Po chalupách se hlavně tkalcovalo. Ale i tkalci se svými stavy notovali od rozbřesku do soumraku jednotvárně chudou písničku.

Možná nás až překvapí, co všechno obnášelo zpracování lnu, než se dostal z humna na stav a bělidlo. Možná zaujmou i vyprávění o tom, jak se žilo krejčím, kovářům a kovářce nebo třináctičlenné rodině v obyčejné chaloupce.

Zatouláme se i do jedné takřka „ztracené horské štace“ – do vísky zvané Nouzín. Zaklepeme ve mlýně, abychom se od mlynářských – mlynáře, stárka, mládka a práška – přiučili řemeslu.

Od babičky Petrů zvíme, proč je Kostelec u Náchoda červený a Jeroným Eustach Brinke si požaluje na krutý osud a „stísněnou dobu“.

O dalším vypravěči říkali, že je jako voda v koši – hned tam, hned zase jinde. Snad proto, že na svět prý přišel za „náramnýho povětří“. Maloval, vyřezával, psal obecní kroniku, zamiloval si folklor a chtěl „zachytit mizející svět“. Žil v Javornici u Rychnova nad Kněžnou, ale často sbalil „ruksak“ a vydal se na další „vejchysty do říše baječin“. Jmenoval se Jóža Korýz – Josef Korejz-Blatinský.

Také přijde řeč na to, proč se říká, že je to na jedno brdo nebo děravé jako řešeto, přijít s troškou do mlýna či mít něco za lubem.

Zjistíme, že se dá namalovat moře hoře, kolik vlastně představuje šest střevíců hloubky a jak se pilo na křídu.

A že jsme nikdy neslyšeli slova jako šotyš, šupadla na bidlenu, štafírník, tabernákl, chleboračka, hatlanina, kulturtrégr. Nevadí, následující stránky vše napraví.

Z pamětí babičky Petrůové ze Lhoty za Kostelcem

Josef Hurdálek

Naší obci sousedé vždycky říkali „Cucková“. Tohoto názvu se jí dostalo proto, že byla od pradávna proslulá samým přádlem. Přadli dědečkové a babky, přadli vnuci a vnoučata, panny a mládenci, sedláci a selky, světáci a světačky, chromí i zdraví a snad i nemluvňata v peřinkách v této obci od narození dělaly pohyby jako by přadla. Když tedy tento lhotecký národ byl tak oddán tomuto zaměstnání, nedivte se pranic, že bylo všude plno cucků, to jest odpadků, že si s nimi sousedi ani rady nevěděli a ucpávali jimi prý i celé lomenice, aby jim tam nefoukalo, když se tehdy spávalo v nejhorších zimách skoro stále jen na půdách a cucky dodávaly tolik lahodného tepla. Ale z nedostatku dlouhé slámy bývaly cucky v mnohých rodinách i v posteli a kolébce, na jaře ve slepičím a husím hnízdě, na zimu se jimi ucpávaly otvory kolem dveří a chlévů. A tak v mnohých rodinách z cucků ani nevycházeli. I do bot si je pantátové stlali v krutých mrazech a nijak jim tam nepřekážely a pěkně hřály, když tehdejší boty nešili naši venkovští ševci tak právě zrovna do formy, byly tak trochu jako kachle a pohodlně zařízeny i pro nájemníka.

Hoši a děvčata z celé Lhoty se scházívali skoro pravidelně u souseda Adama v čp. 5. Sem si děvčata přinášela své lehké kolovrátky pěkně soustruhované, pestře omalované v barvě modré, červené nebo zelené a často i cínovými proužky vykládané též i přeslice a kužele stejně vyzdobené, na pravidelné přástky, pořádané dvakráte nebo i třikráte do týdne. Tyto krásné kolovrátky vyráběl v Červeném Kostelci soustružník Emerich Drtina, který bydlel a měl svou dílnu v nynější Jiráskově ulici čp. 113 v malé dřevěné chaloupce jako do země zapadlé, ale uvnitř milé a útulné. Zde těch pěkných soustružnických výrobků, patřících k řemeslu tkalcovskému, stálo vždy bezpočet. A starý Drtina si také na své práci zakládal. Kdo mu zboží pohaněl, aby utrhl na ceně, mohl býti jist, že mu neprodá nic. A měl také proč si postaviti hlavu. Široko daleko nebylo lepšího řemeslníka v tomto oboru nad něho. Kam se měli tedy také zákazníci jinam obrátit?

„Ten kolovrátek bude za vás zpívat na přástvě,“ říkával. A děvčata si ty kolovrátky také pochvalovala. Samy prý se roztočily, jak k nim přisedly. Bylo pak při takové milé a radostné práci vřetánko co nevidět plné, dalo se na moták, kde se namotalo dvacet nití do pásma, z deseti pásem bylo předeno (přadýnko) a ze čtyř přadýnek hned celá štučka (štůčka). A vrněly vesele kolovrátky, svištěly niti smotávané z kuželů, klapaly motáky při dokončení pásma a to vše se mísilo s lahodnými hlasy lidových písní a častými vtipy hospodáře Adama, který byl hledaný vtipkář a známý družba a tlampač o venkovských svatbách. Často hodně konkuroval i hornokosteleckému Beranovi, s nímž se sice občas scházel, přestože se též vzájemně na některých svatbách zastupovali, jehož si však rád dobíral, ač Beran mu dovedně odpovídal. I se známým hájeckým dohazovačem Pekelníčkem se dobře znal a přijímal jeho návštěvy, aby se o sem tam některý ten obchod a přirozeně i výdělek podělili. Adam práci rozdělal, rodiče nevěstiny či ženichovy navnadil a Pekelníček pak již přišel s ženichem a jeho otcem na skutečné námluvy a vždy také dobře pochodil.

Při svatbách řečníval Adam však naučené formule ze známé knížky od milčického rychtáře Vaváka, švabachem tištěné na hrubém papíře, zato Beran míval často to své říkání změněné, vlastního skládání, a proto býval častěji zván. Ti dva naši tlampači i s tím Pekelníčkem z Hájku by byli dlouho kapitolou sami pro sebe. Ale nejen svými kořenitými vtipy častoval přástevnice soused Adam, sedával na teplé peci za kamny a doprovázel děvčata na houslích při jejich zpěvech. Skoro pravidelně o každé přástvě se zpívaly písně: Václav a Běla, Na hranicích města německého a také píseň, které se přástevnice naučily ve škole:

Toč se, toč, můj kolovrátku,

popoháněj cívečku,

vše musí jíti, jak na drátku.

Toč se, toč, můj kolovrátku,

se svým milým vrčením,

nové šaty k svému svátku

získám si svým předením.

Děva česká prý vždy mile

předením se bavila,

pěkné tenké, hladké příze

na motáček navila.

I Adamova žena byla v jistém směru velmi zajímavá. Ráda totiž chodila celé Lhotě kmotrovat. Tentokráte bylo zvykem v mnoha našich obcích, že se brávalo šest, sedm a často i více kmotrů, aby bylo více dárků a také křtiny nejveselejší. To se však zase nelíbilo novému kosteleckému kaplanovi J. Ev. Otčenáškovi a říkával vždy při zápisu, když se na faru nahrnulo tolik kmoter a kmotrů: „Tak jste si měli vzít ještě korouhvičku, abyste dělali už celé procesí.“ Přirozeně, že i o přástkách bývala sousedka Adamová samý humor a zpěv jako její muž. Ráda donášela děvčatům sladké rosolky (na níž se ovšem sbíralo) a pak si se všemi vesele připíjela. A tím bylo veseleji a dílo šlo pěkně od ruky.

Co se takto napředlo, sdělalo se ihned ve stavech na plátno a dalo se nejčastěji na Fajfrovo bělidlo v Jívce vybíliti. Do barvy se nosívala plátna k Štěpánskému do Kostelce nebo k Machkovým na modračky a cíchy na všední den. Jinde jako u Hůlků a Šrůtků nebo u Regnerů tiskli pěkné přikrývky na stoly a postele s krásnými krajkovými vzory v základních barvách modré, zelené a červené, někdy i žluté, spíše oranžové. Dnes už po těchto starých pěkných vzorech není ani památky. Ruční tiskařství látek úplně pominulo a vše nahrazují stroje. Celou dobu přástek se těšívala děvčata na dlouhou noc. Již dlouho před ní byla starost o koláče, maso a rosolku. Děvčata obyčejně napekla koláčů, chlapci nakoupili masa a starší přástevnice rosolky. A tak byla vystrojena přástva velkolepou hostinou, při níž se víc zpívalo a při houslích tančilo než přadlo.

Když nastala bavlna, schovaly se kolovrátky i s celým příslušenstvím za komín. Dělalo se do Kostelce Abelsonovi a různým jiným vydavačům jako Františku Kozlovi, rovněž v Kostelci, Richterovi ve Zbečníku a kterémusi faktorovi v Miskolesích. Po roce 1850 nastávají kanafasy, které se hlavně pracovaly v Kostelci a rozvážely se po celém tehdejším Rakousku i na Balkán. V módě byly kanafasy hlavně v barvě červené a snad také proto se Kostelci říkalo Červený široko daleko. Kanafasy tehdy vyráběné byly velmi široké, měly více než čtyřicet pramenů a cíchy z nich ušité byly velmi těžké, a protože se tehdy pralo jen rukama, ani valchy nebylo, bylo vyprání takových cích velmi namáhavé. Tyto široké kanafasy se těrovaly (šlichtovaly) hustým škrobem (šlichtou), který se nabíral na dva metry štětkové kartáče a celý ráz (část od brda k vratidlu) se svrchu i pospodu vlastně protíral, při čemž se brdo popustilo až dolů na kolo. Otěrovaná či ošlichtovaná část osnovy na rázu se potom stočila na vratidlo, ale musela se podložiti plachtami, aby se niti k sobě nelepily. Do Červeného Kostelce se dělaly též polovičníky na sukně všech barev. Na pravé straně tohoto polovičníku byl rám nebo široká prouha, dále se dělaly krisety, později matrace, oxfordy, šotyše.

Před rokem 1848 ušel tkadlec Josef Adamů z čp. 12 ve Lhotě vojně do Kladska, kdež pobyl více let a naučil se dělati činovatinu, to je dílo vzorové s 10 až 15 podnížkami, také grádle celopřezné na cíchy. Otec naší vypravovatelky z čp. 7 se u něho vyučil, po nich začal též tato díla tkáti i tkadlec Antonín Hanuš z čp. 11. To byli prví tkalci, kteří pracovali pro faktora Eduarda Moravce v Úpici na náměstí. Soused Jan Šimek začal též brzy dělati ručníky, později ubrusy 150 cm široké a servity, jiní tkalci dělali krádlíčky a prostěradla (lajntuchy) přezné i bavlněné nebo polovičníky 150 až 180 cm široké a matrace lehké i těžké. Do let osmdesátých se odvádělo zboží faktorům v Kostelci i okolí ve středu a v neděli. Aby se však tkalci nemeškali a odvodem neztratili středeční pracovní den, nechávali odvod díla na neděli. Poněvadž bylo stále práce hojnost, dostávali od vydavačů tolik hotových osnov do zásoby, že měli doma často velký nával práce a s těžkými ranci na trakarech přijížděli domů pozdě odpoledne. Po válce roku 1866 začínají naši faktoři a obchodníci s plátny a výrobky bavlněnými zajížděti do celého Rakouska, na Balkán, do Polska i do Ruska a všude byl veliký odbyt. Proto nedávali tkalcům již jen přadýnka příze a bavlny, nýbrž hotovou osnovu (kule), které zvláštní snováči již nasnovali.

V té době byly ve Lhotě, v každém stavení dva až tři stavy, zvláště, kde byly dorostlé děti. Když byly dva nebo tři kusy utkané, odvážely se v létě na trakaři a v zimě na sáňkách do Úpice přes les Krákorku (kolem Devíti křížů). Cesta tu byla velmi špatná, na jaře a na podzim hrozného bláta, v zimě sněhu, že se brodili až po kolena. Výdělek za stavem byla jediná peněžní pomoc v domácnostech, protože továren ještě nebylo a rovněž jinde na práci kromě léta a na podzim u sedláků se nešlo. Ženy místo uvaření pořádného jídla musely stále vypomáhat za stavem nebo při soukání. Odbývalo se to jídlo proto všelijak, uvařilo se třeba na celý den a jen trochu ohřálo v troubě. Poněvadž byla cesta do Úpice skoro stále z kopce, bývalo při náledí těžko sjížděti a ještě hůře se s nákladem vyjíždělo. Jezdívalo proto více tkalců pohromadě, aby si vzájemně vypomáhali. Později jezdíval dvakráte v týdnu sedlák s povozem, obyčejně ve středu a v sobotu a platívalo se mu od převezení jednoho kusu 10 kr.

Aby šlo tkalcovské dílo ještě více dopředu a vydělal se opravdu nějaký ten krejcar do zásoby, bylo ve vsi několik přisukovačů. Z nich byl nejzručnější chromý Toník Vlček, který pocházel z Horní Radechové a bydlel u své nevlastní matky ve Lhotě v čp. 14. Pohyboval se jen po čtyřech a byl takový lidský ubožák, ale práce jako sukař a nejvíce jako přisukovač nadělal více než mnohý člověk docela zdravý a nic si nad svým trpkým životem nestěžoval. Pustil se obyčejně do přisukování, když tkalci odešli s hotovými kusy do Úpice a co se vrátili, přisoukal hračkou dva i tři stavy. Ostatně většina tkalců nerada přisukovala, protože to byla práce velmi piplavá, při níž velmi bolela záda. Toho Toníka Vlčka, aby se dříve dostal na místo své práce, si odváželi tkalci na trakaři nebo některý si jej odnesl ze sousedství na zádech. Jediná zábava, kterou si Toník při své klopotné práci dopřál, byla, že si se sousedy v neděli v hospodě u mostu u babičky Petrové zahrál mariáš.

I jedna velmi chudá žena chodila přisukovat. Muže měla hrubého opilce a na krku tři malé děti, z nichž nejstarší byl Toník a teprve pětiletý. V tomto stáří, kdy dnes většina dětí nemá nic jiného na starosti než své hračky, musel již malý Toník soukat, ač sotva dostal na kličku. Potom ho brala matka s sebou k přisukování. Rozděloval jí u vratidla páry a nahazoval, aby jí práce šla rychleji od ruky. V sedmi letech už chodil přisukovati sám po tkalcích a matce vypomáhal druhý chlapec, Frantík. Nejmladšího Lojzíka dala už potom učiti holičství. A tak se ta chudá rodina poctivě a svědomitě živila s našimi tkalci a všude je měli rádi.

Ve Lhotě byli i dva velmi dovední tkalci Josef Adamů z čp. 38, a Jan Hepnar z čp. 116. Adamů si pořídil na lomenici pěkné sluneční hodiny, a proto u nich říkali „Na rathouse“. Oba dva tkalčívali v létě při otevřených oknech a při práci vesele prozpěvovali, až to bylo slyšeti po celé vsi. Dělali atlasové matrace s duhovými vzory všech barev od nejsvětlejší až do nejtmavší. Při snování bylo u tohoto díla zapotřebí i šesti cívečnic, což bylo jistě umění takto nasnovati, když nesměla býti nikde mýlka ani o nit. Jejich atlasmatrace mívaly 130 pramenů o dvacíti a jednadvacíti barvách, které tvořily od středu kusu ke krajům dvě duhy a též buď jeden vzor duhový na 120 cm v celé šíři, aneb dva podobné duhové vzory po 60 cm. K přípravě tohoto složitého vzoru mívali naši domácí tkalci Adamů s Hepnarem deset až jedenáct cívečnic. Cívečnice tvaru čtyřbokého hranolu se podle potřeby otáčely na ose. Na nich bylo až sedm set menších osnůvek na tři sta metrů díla. Snovalo se pětkrát. Toto pracné a těžké zboží se pracovalo jen do Kostelce Karlu Šupichovi a do Úpice bratřím Buxbaumovým.

Je též zajímavo připojiti, že ve Lhotě byl dovedný tkadlec – člunkař, samouk Antonín Jirásek v čp. 43. Dělal pěkné člunky nové, starší spravoval a také spravil velmi dobře i oježděná kolečka u šupadel na bidlenu a podobné věci. Ve Lhotě byl stále po ruce, a proto víc chodil a spravoval stavy než sám doma tkalčil. Chodil též do okolních i vzdálenějších vesnic po správkách a prodával nové člunky. Tou dobou už dávno přestaly vrčet kolovrátky, osnova se už soukala na větších kolovratech, cívečky na kozlíkách, při nichž se pohánělo kolo nohou na šlapadle a jedna ruka odpočívala. Při velkých kolovratech se sedělo na nízké stoličce, u těchto kozlíků na židli, a proto mnohem pohodlněji. Při začátcích tkalčoviny bývaly dlouhé vijáky jak na přízi lněnou, tak na bavlnu. Zabíraly ve světnici mnoho místa a také při rychlejším soukání to z nich studeně foukalo a při větším tahu od kolovratu silně praskaly niti. Potom však začal na Kostelecko docházeti nějaký Braha z Petrovic na Policku. Byl to soustružník, který rozprodával kolovrátky, kterým se říkalo mašinky. Na těch se mohla soukat lněná příze i bavlna. Byly velice praktické tím, že nezaměstnávaly mnoho místa a lehounce se na nich soukalo. V dnešní době tkalčí snad ve Lhotě na sedmi stavech, protože domácí tkalčovinu zatlačila úplně „mechanika“ a domácí stavy s celým příslušenstvím se uklízejí na půdu jako před lety kolovrátky ku předení. Zašlé a milé časy budí stálé vzpomínky.

Hospodaření na menších hospodářstvích kolem 15 korců polí bylo ještě před sedmdesáti lety opravdu hrdelné. Poněvadž bylo málo peněz, bylo i málo dobytka v chlévech, tím málo mrvy, a proto také pole málo vynášela. Aby se pole připravila pro další úrodu, mnoho se úhořilo. Umělá hnojiva v této době byla neznáma. Jen sem a tam byl o nich doslech z ciziny. A něco málo pokusů se u nás dělalo mezi pokročilejšími hospodáři. Hospodářské nářadí bylo nedostatečné a málo. Bývalo často podivné, když na jaře i ve větších hospodářstvích v našem podhůří se všechen hnůj vyvážel na pole na trakařích, při čemž dobytek v chlévě zahálel. Byl proto v hospodářství jen jeden malý vůz, zato trakarů celá baterie, na kocourku dlouhý provaz pro lidskou přípřež, nejčastěji dětskou a na stěnhách (držadla trakaru) šandy (popruhy na ramena). Bez dobré přípřeže trakarník nic nevyřídil, protože musel se svým těžkým nákladem hodně daleko, třeba i půl hodiny cesty na pole, někdy i dále. Při takové hrdelné práci chutnal brambor nebo kousek chleba, který se zde urodil, opravdu neobyčejně.

Takto navožený hnůj se potom zaoral jednoradlicovým pluhem (hákem) do záhonů. Pak se brambory sázely jen pod motykou. Některý starší člověk dělal širokou motykou jamky a děti do nich nahazovaly nakrájené kousky s očky. Později v půl létě se brambory objížděly rádlem jako nyní, když nať značně povyrostla, ale zase se motykou okopávaly, k čemuž ve větších místech potřebovali mnoho dělníků. Pracovalo se ráno od šesté hodiny až do večera. Za tuto práci ke stravě se platilo dovedným dělníkům 20 kr. Podobně na podzim při vykopávání dělo se vše zase ručně širokými motykami a teprve později se začaly brambory v řádkách vyorávat.

Jak chodívali v celých houfech dělníci z jara na okopávání a k podzimu na kopání brambor, tak i na senách a otavách bývaly pohotově celé party sekáčů, které měly svého vůdce, jenž řídil práci a třídil jednotlivce do určitých míst. Ve Lhotě za Kostelcem byl takový vůdce sekáčů starý Antonín Petrů, veliký, silný člověk, dobrák od kosti, dělník k pohledání, poctivý staročech, který chodil síci skoro až do své smrti. Obilí se seklo s „rožni“, dlouhými ohnutými hrabičkami, souběžnými s kosou, aby se příliš necuchalo. Za každým sekáčem šla žena – odběračka, která kladla obilí do „kolíbek“, to je hromádek. Tenkrát nebylo zvykem dávati obilí do panáků, a proto se druhý či třetí den po sečení již svázalo do větších snopů a odváželo. Ovšem, když nebylo příliš travnaté a čas k tomu sloužil. A co zvláštního, že to obilí se odváželo zase na trakařích, třeba se nedal naložit ani jeden mandel těch velkých a těžkých snopů.

Hned po žních se začalo s mlácením a i zde se uplatňovala kolektivní nabídka práce. Nejstarší mlatec práci rozděloval a dobu s hospodáři vyjednával. A tak po sklizení posledních hubených otav ozývaly se všecky stodoly i stodůlky od časného rána až do tmy (často se i svítilo) klepání cepů ve známém taktu a verších podle toho, kolik kde mlatců mlátilo. Chudý chalupník mlátíval sám jen se ženou: „My dva,“ nebo: „Půl čtvrtce,“ větší už ve čtyřech na: „Buchty s mákem,“ či „Bochníček kulatý.“

Jako při sečení se práce opravdu hnala a nejstarší a nejzručnější sekáč byl vpředu a zabíral nejširší řad, nejslabší vzadu zabíral již sotva polovici, aby stačil, tak bylo i s mlatci. Na oplotni (u nejsilnější slámy) byl nejstarší a nejsilnější mlatec, nejmladší a nejslabší na klasech. Na oplotni se muselo pořádně cepem bouchat, aby to sláma ucítila a ozval se ostřejší zvuk, zato na klasech se jen „popinkávalo“, protože cep bušil skoro přímo do tvrdého humna. Učedník, který pokulhával, býval druhým k posměchu. Také toho si dobírali, kdo nedával pozor, že se „strana“ končí a klepl ještě přes míru. Bývalo zvykem, že se muselo za den tolik mandelů omlátit, kolik bylo mlatců, při čemž jedno nahození bylo osm velkých snopů, čtyři po každé straně humna. A to byla práce nemalá, když si mlatci museli sami obilí z patra či přístodůlku nahodit a slámu zas odnést a na určené místo srovnat.

Protože se stále úhořilo, bývala i úroda obilí malá a málo slámy. Musela se proto hodně šetřit. Dávala se jen na střechy, do slamníků a k podestýlání jen sláma pocuchaná aneb staré, poloshnilé došky. K podestýlání dobytka dávalo se listí ze sadů a lesní hrabanka, často i roští. Chalupníci chodívali na hrabanku nejčastěji do panských lesů, kde to fořti a hajní přirozeně rádi neviděli a vyhnali každého, koho napadli. Byl-li chycen po druhé, byl pokutován. Chodilo se proto na hrabanku v noci a to nejvíce do Česenského dolu, kde bylo mnoho buků a habrů, a proto hrabanky nejvíc. „Jednou v noci jsem se vypravil ještě s několika sousedy do lesa,“ vypravuje starý Petrů, „měli jsme velké žoky a hrabičky. Mně se tak krásně hrabalo, světlo bylo jako ve dne, že jsem byl za chvíli hotov a vycházím z lesa, kde se mě třesoucím hlasem ptá soused Petera z rathousu: „Kdo ti to tak silně svítil loučí?“ „Jářku nikdo!“ „A vždyť u tebe stál tak velký chlap jako hora a my jsme všichni strachem utekli!“ Dodnes se tato záhada nijak nevysvětlila. Ale naši hrabankáři se často všelijak zbavovali nepohodlného lesního dozoru. Nouze láme železo. Tak se také vypravuje příběh o silné Nývltce z dolního konce Lhoty – říkali jí všichni „Sakrament“, protože si ráda zaklela, ač byla dobrák od kosti a do práce jako kat. Když jednou byla v lese na Kramfleku, překvapil ji havlovický fořt Lokvenc a začal ji hurtem vyhánět. Ale milá Nývltka se nedala. Jak měla šátek uvázaný na babku, zlostně jej postrčila dozadu, až si šedé vlasy hodně pocuchala a začala s hrozným rámusem tolik nadávek a svolávala všecky satany z pekla a všecku nejhorší havěť na hlavu ulekaného fořta, že vzal honem do zaječích a od té doby se jí raději vždy vyhnul.

Vymlácené a dosti špatně vyčištěné zrno, často se stoklasou a námelem nebo koukolem, se vozilo do mlýnů v Kostelci, Havlovicích, ve vsi a Poklekově, do Záles. Kolem roku 1800 byl prý ještě povětrný mlýn ve Lhotě na pozemcích Adamových čp. 5, v místech, kde stojí nyní lípa Svobody. Vozíval se do mlýnů po troškách nejvíc na trakarech, teprve později jezdívali mlynáři sami s fasunkovými povozy a sbírali po vsích mletí.

K posvícení si hospodyně vymínila výražek, aby měla něco lepší mouky na koláče. Na výražkové koláče se každý těšil. Omasta byla obyčejně nastrouhaná ze sladkých jablek, aby se nespotřebovalo mnoho cukru nebo tvarohu a máku. Mák se třel v kamenných pánvích dřevěným trdýlkem. Maso se kupovalo jen několikrát do roka, na velké svátky, poutě a posvícení a jen za zvláštních okolností někdy v neděli. Nejčastěji se kupovalo hovězí (kilogram za 60 kr.) nebo vepřové (kilogram za 80 kr.) a potom droby (jitrnice a jelita). S jiným řeznickým zbožím si hospodyně nevěděly rady – neuměly nic víc připravit. Párek nebo uzenice byly jídlem zcela neznámým. Kdo byl viděn, že si koupil v hospodě párek s křenem a k tomu housku, byl brzo vyhlášen za marnotratného. Káva rovněž byla vzácností a kde se vařila, říkalo se, že mají děravou střechu.

Příprava hovězího masa dála se jen s omáčkou nebo s křenem, do něhož se nastrouhala jablka. Jako příkrm býval jen chléb nebo brambory, někdy moučné, tzv. pouštěné knedlíky. Vepřové se jedlo se zelím a „chlupatými“ knedlíky (vařené ze syrových bramborů s polovinou mouky). Pokud bývalo v zimě u sedláka uzené, jedlo se s omáčkou ze švestkového povidlí. Nějaký peněžní dárek děti neviděly za celý rok. Nejvýš o pouti a o posvícení dostaly od příbuzných, kteří přišli na návštěvu, jeden či dva krejcary. Když je strýček nebo jiný příbuzný dával kloučkovi nebo holčičce na dlaň, říkával: „Tu máš a něco si kup, ale pak neutrať!“ Větší útrata než jeden až dva krejcary o pouti byla také prohřešením a trestána často bitím. Nejspíše si děti koupily za 2 kr. kudlu, nástroj tehdy nezbytný.

Dospělejší mládež se velmi těšila na posvícenskou muziku, protože jiných zábav kromě jednoho bálu v masopustě nebo muzik o svatbách neměla. U nás ve Lhotě byla hospoda s tanečním sálem (vlastně jen velkou světnicí) v čp. 10 (nyní továrna p. Zídky). Hotově se tenkrát v hospodě neplatilo, všecko se pilo na křídu. A náš hospodský v čp. 10 – Donát by se byl dokonce hodně rozzlobil, kdyby mu chtěl soused platit každý máz piva zvlášť. Nad šenkýštěm měl velkou černou tabuli s bílými linkami, kam ty drobné či větší křížky postupně připisoval. „Visel“ pak na té tabuli rychtář jako jiný sedlák či půlláník a baráčník nebo i jejich synkové. A ten účet se rovnal nejvýš jednou či dvakrát do roka a zajímavo je, že o tu outratu nikdy s hostinským nebylo sporů, třebaže málokterý dlužník sotva rozuměl těm podivným rebusům šenkýřovým ve způsobě čárek vodorovných, svislých a šikmých, křížků a koleček. Divné bylo, že ani o to se nikdo se šenkýřem nehádal, i když věděl, že často svému pomocníku říkával: „Píšeš, Venclíčku, píšeš?“ „Píšu,“ odpovídal tázaný. Za chvíli se přitočil k tabulce sám šenkýř a psal zas, aniž se poptal svého Václavíčka, komu a kolik už dříve přilepil.

Jen nadějná mládež se často mezi sebou o zábavách posvícenských pohádala a ještě častěji poprala. Ve Lhotě jako ve Velkém Poříčí se říkávalo, že bez pořádné pranice v hospodě není ani posvícení. Svobodní chasníci neradi viděli, když za lhoteckými děvčaty chodívali hoši z jiných vesnic. S nimi se pravidelně o posvícenské muzice poprali a při tom přirozeně o četné boule nebylo nouze. Nebylo-li svědků, nebylo také soudů. Přece se to však jednou o posvícení našim hochům nevyplatilo. Přišli k nám do Lhoty na posvícenskou muziku dva mládenci ze Zábrodí, oba z lepších selských rodin a jeden z nich si nápadně všímal domácích děvčat, zvláště s jednou dcerkou ze statku stále tančil, že se jí faldy na sukýnce ani nezastavily. Když už toho bylo domácím chasníkům trochu mnoho, vhodil kterýsi do lampy sklenici, světlo zhaslo, a už začalo vyrovnávání sil, třeba trochu nerovných. A Zábrodští byli zle zřízeni, že se sotva domů dovlekli. Protože měli důvodné podezření a také svědky, předali tuto boulovou při náchodskému soudu, aby viníci byli potrestáni. Dva původci rvačky a také její největší „pracovníci“ byli odsouzeni k vězení v starobylé soudní budově na náchodském rynku, kde také z dlouhé chvíle a truchlivého vzpomínání složili píseň třeba trochu kostrbatou, přece však zajímavou. Jeden z vězňů si stěžuje na svou milenou, která jej prý u soudu prozradila, ježto proti němu svědčila. Truchlivá píseň vězňů odsouzených pro rvačku:

1) Nad Náchodem je hora

ta je pěkně zelená.

Po ní chodí moje milá,

své potěšení hledá.

2) Ani nechoď, nehledej,

na Náchod se podívej,

dům vysoký neb široký

ve tři štoky stavěný.

3) A v tom domě já žiju

a to na státní stravu,

Pán Bůh jim to všecko zaplať,

Co jim dobrýho přeju.

4) Holka za mnou chodila

a do očí svědčila,

u slavného soudu vše

na mě pověděla.

5) Náš pán je dobrotivý,

on nám všecko zařídí,

ráno chleba, pak doktora,

na poledne mináži.

6) Co se týče doktora,

toho není potřeba,

jenom když nám pekař peče

dost vypečený chleba.

7) Tuto píseň skládali,

když tam spolu seďaly

Adam Adamů Lhotecký

a Jan Térů Svobodský.

A ještě někde se u nás ve Lhotě kdysi tancovalo a to ve stavení při okresní silnici, nedaleko stolínských hranic u Husitského sloupu, kde se dodnes říká „Na dupačce“. Původní Dupačka však byla značně níže ke Stolínu a také na stolínském katastru. Před mnoha lety, ještě za dob Marie Terezie sahal les až po okresní silnici a od Devíti křížů vedla kol Husitského sloupu vozová cesta do Mstětína a Červené Hory. Při této cestě značně níž pod okresní silnicí byla někdy hospoda, kde se zdržovala loupežnická banda. I šenkýř byl prý loupežník. Vrchnost jejich úkryt přece vypátrala a všecky je schytala a pověsila. Hospodu pak dala obec rozbourat. Později se postavila zájezdní hospoda výše na katastru lhotském, kde dnes stojí hospodářství čp. 53. A když tu tak zastavovali formani se svými těžkými fasuňky, dávali si často zahrát harfenicí či harmonikářem a tu sem také často zaskočila lhotecká děvčata bosa a jen tak v modračkách nebo chasníci – tovaryši v modrých zástěrách s puntem, jak honem od stavů odskočili, když harfa zazněla a také tak bosi chytili děvčata kolem pasu a vesele roztáčeli a bosýma nohama dupali, až se šenk otřásal. Odtud vzniklo jméno „Na dupačce“. Výstavbou dráhy a změnou hospodářů zde hospoda zanikla, ale jméno „Na dupačce“ se dochovalo podnes. Známý Husitský sloup stojí těsně na hranicích stolínsko-lhoteckých, avšak na katastru obce Lhoty.

Ostatky bývaly též hodně veselé a tu bývala obyčejně slavná sousedská muzika, při níž si sousedé dávali jeden po druhém hráti své oblíbené písničky, při čemž muzikantům zvláště platili buď pitím nebo penězi. A při tanci té své oblíbené písně si také uměli bujně dupnout a sousedky zavýsknout, když šly s pantáty do kola. Velmi oblíbená píseň, kterou si dávali hráti dva známí sousedé, byla:

Ty, sousede lhotskej,

jen sobě nestejskej,

na poli ti pasou,

ty jsi mezi chasou,

jen sobě zavejskej!

Měla takovou kolébavou, táhlou notu, ale všichni sousedé ji unisono a hodně nahlas zpívali. Jiná, žertovná a na Cuckovou Lhotu jako přišitá, byla:

Ty sousedovy vranky mají nové cajky,

jetelové pobočnice, cuckové postraňky.

Synek s nimi jede, tatík se mu směje:

„Pojď, Pepíku, podívej se, jak jim to pasuje.“

Tahle písnička byla zvláště jejich, lhotecká. Sami si ji dávali často hrát a jen což při ní výskali a vytřaskovali (skákali a dělali různé žertovné pohyby). Byla to přirozená a nestrojená veselost, radost ze života, které moderní svět tolik postrádá. Policejní hodina byla tehdy věcí zcela neznámou, a proto se ostatková zábava hodně protahovala, často až i v pondělí do poledne, kdy bujné veselí dostupovalo vrcholu, a tu si už také bodří lhotečtí sousedé dávali hráti píseň se svatojánskou notou: Kam jdeš, Pepo, kam pospícháš?

Do Malé Skaličky,

Co tam, medle, budeš dělat?

Kupovat žemličky.

Při takové písni bývali již muzikanti na prahu hospody a sousedy vyprovázeli. Jednou při takové bouřlivé ostatkové veselici poručil si soused z čp. 52 ještě jednou do kola, chytil sousedku od kapličky, veselou a oblíbenou tanečnici, která si také moc ráda zahulila ze své oblíbené fajčičky, a tancovali a tak byli do toho tance zabráni, že ani nezpozorovali, že už přetancovali přes práh hospodské sednice, přes síň a dostali se na silnici ke Kostelci, tancovali z kopečka dál až k mostečku a tam si teprve uvědomili, kde že to jsou, a tož tedy tancovali zpátky do kopečka a zas starou cestou do hospody, kde je všichni sousedé hlučně uvítali a teprve nyní se dali po vsi vyprovázet hudbou.

Takové bylo tehdejší veselí a takový byl tehdejší svět. Když si o některé zábavě namluvil hoch děvče, tu bývalo u nás ve Lhotě zvykem, že jí po zábavě vyprovodil domů a pak dostal od ní darem bábovku na znamení, že chce být jeho dobrou hospodyní. Hoch musel ovšem na oplátku na Květnou neděli podarovati svou milou hedvábným šátkem a hodně velkým perníkovým srdcem. A to už byla ruka v rukávě a pilně se chystala nevěstina výbava, třeba že ještě Pekelníček se ženichovým tátou musel mnohé podrobnosti věna a svatby dojednávat.

„Když jsem byla ještě malé děvče“ vypravuje dále babička Petrů, „chodívala k nám o posvícení kulhavá Anička. Pocházela odkudsi z Horního Kostelce. Byla to maličká, zavalitá osůbka a třeba žebračka, vždy v čistých kartounových šatech. Měla světlé vlasy jako len a velké světlemodré oči jako panna. Ty krásné modré oči chuděrky však neviděly, třeba tak udiveně a široce zíraly do světa, a proto milá Ančička tak při chůzi tápala a se kolébala. Zato měla pěkný melodický hlas a ráda si zazpívala. U nás pravidelně přespávala a uložila si také k uschování všecky dárky, které o posvícení u nás vyžebrala. Protože byla slaboučké ubožátko, vracela se každou chvíli, aby přidala na hromádku další vyžebrané koláče a jiné kusy pokrmu. Po posvícení pak přicházela její sestra a celou tu zásobu odnesla na zádech. Kolébavá Ančička u nás bývala pravidelně na noc a tu před spaním se pomodlila a pak si vždy zazpívala píseň svého vlastního neumělého skládání: Na ty kostelecký zvonici, jsou tak překrásný muzici. Až já budu v hrobě spát, ty mně budou libě hrát!“

Když ve světové válce surovou rukou rozbíjeny byly zvony z kostelecké věže, ucítila jsem v srdci bolestnou lítost a slova neumělé písně kolébavé Ančičky náhle zazněla mi v uchu. Jak by v té truchlivé chvíli ta maličká blouznivá Ančička zazpívala? V prvé polovici minulého století byla naše obec i okolní stíhány častými nemocemi. Panovala horká nemoc, zimnice a v létech čtyřicátých úplavice tak veliká, až šla z lidí krev. Tehdejší kostelecký kaplan P. Václav Ehl stále nemocné navštěvoval a radil jim, jak se mají léčiti. Nebál se návštěv, i když byla nemoc epidemická a nakažlivá. Radil, aby si lidé koupili piva, svařili je a nad parou se nahřívali. Můj dědeček, babička a teta se tímto způsobem z „červené“ či úplavice rychle vyléčili. Můj tatínek byl tehdy osmiletý a ten všem třem sloužil.

Pak zase panovala odporná a nakažlivá nemoc svrab, která málo koho minula. Byla to šeredná svědivá vyrážka na rukou, krku a jinde po těle. Lidový recept na léčení této choroby byl seškrábati cihlu a prach smíchati s máslem. Tím prý si lidé mazali svědící a zasažená místa. Mazání to však bylo tak bolestivé, že při něm každý slyšel „andělíčky“ zpívat. Teprve P. Ehl poradil odborný a působivý lék: škvařené kozí máslo s červenou „rublikou“ (rozuměj rumělkou – to je rtuťová mast). Po této masti se svrab brzo loupal, ale v té době byl nejnakažlivější. Jeden po druhém se bál vzíti cokoliv do rukou, také po lidech, kterým se loupal, si nikdo nesedl, aby se nenakazil.

To byly choroby méně zlé, jen z úplavice někteří umírali, za to neštovice byly opravdovým morem, a těch až do let osmdesátých u nás bylo velmi mnoho. Při této nemoci, provázené prudkou horečkou, vyrážely po těle, nejvíce v obličeji, na krku a rukou četné vřídky, z nichž vytékal hnis odporně zapáchající. Na vřídcích narůstaly stroupky a vedle tvořily se zase vřídky nové, že zakrátko bylo tělo, zvláště obličej hustě poset strupy. Mnozí, kteří se uzdravili, přišli o zrak i sluch. Četně lidí však na neštovice zmíralo, někde vymřely celé rodiny. Kdo se vyléčil, měl památku do smrti, že měl kůži dolíčkovatou, byl ďubkovaný. Blahodárné očkování, které u nás bylo zákonem zavedeno, odstranilo hroznou nemoc snad navždy. Dlouho se však u nás mnozí lidé očkování bránili, protože se domnívali, že vlastně epidemii přivolává. Teprve přísnost a časté pokuty odpor zlomily.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Úvodem

O řemeslech a dnech všedních

Z pamětí babičky Petrůové ze Lhoty za Kostelcem

Ze vzpomínek Jeronýma Eustacha Brinkeho

Hrst vzpomínek z dřívějších dob

Z paměti dědovy

Lnářství v našich horách

Ve starém mlýně

Krejčovina na naší vsi

Bude svarba bude

O zvycích a obyčejích

O studentech rychnovských

O zrádci a loupeživých rytířích

O Josefu II. a jeho matce Marii Terezii

O šestašedesáté válce

O cestách krajanů do daleka

O věcech rozličných

O časech a věcech truchlivých

O řemesle katovském a právu útrpném

Vyprávěnky