Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

STRAŠIDLÁŘ

Mezi námi vílami

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 5237. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová

Návrh obálky Zdeňka Študlarová

Grafická úprava a sazba Jan Šístek

Počet stran 64

První vydání, Praha 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2013

ISBN 978–80-247–4692-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8628-5 pro formát PDF

ISBN 978-80-247-8629-2 pro formát EPUB

PRŮVODKYNĚ SE PŘEDSTAVUJE

Je to nádhera! Prostě bomba! Nemohu se z toho vzpamatovat. Od chvíle, kdy jsem se dozvěděla, že ze všech víl jsem právě já byla vybrána, abych vám o nás pověděla, jsem radostí bez sebe. Teď mi z toho ale jde dočista hlava kolem, a tak si nevím rady, čím začít. Je toho tolik, že nevím, ze které strany to vzít.

Naše královna, když si mě nechala přivolat, mi jen krátce sdělila: „Budeš vyprávět do Strašidláře. Jsi dost zkušená na to, abys to zvládla. Doneslo se mi, že vyřídilku máš dobrou, a sama jsem se o tom už také přesvědčila. Když máš příležitost, pusu nezavřeš od rána do večera a ostatní pomalu ani nepustíš ke slovu. Takže ten úkol je pro tebe jak dělaný. Tak se s tím nějak popasuj a nepřej si mě, jestli si na tebe budou stěžovat!“

Pak už jen dodala, abych na ni nekulila oči a že mohu jít. Tak jsem odkráčela. Zpočátku úplně jako ve snách, než mi to celé došlo. I to, že mi královna vůbec neporadila a nechala to celé na mně. Strach z toho ovšem nemám – jsem velice chytrá a vzdělaná a o nás vílách toho vím spoustu. Jsem také krásná, to však s povídáním nesouvisí a krásných víl je hodně. Jsem sice moc krásná, jenže královna neřekla, že by si mě vybrala právě kvůli tomu. Možná to tak ale bylo a ona to nechtěla přiznat, abych třeba nezpychla, a tak mluvila o mé vyřídilce. Je mi ovšem jasné, že je přesvědčená, že vyprávění dokonale zvládnu, a tak ji nesmím zklamat – a to nehrozí.

Jenomže čím začít…? Teď mě trklo, že nejdřív bych se vám měla představit. Takže, jmenuji se Slavomila a domov mám na Vysočině kousek od Jihlavy. Na světě jsem něco přes pět století. Roky jsem už dávno přestala počítat, ty pro nás víly nejsou důležité. My totiž až na zcela řídké výjimky nestárneme. Mně je věčných devatenáct let.

Už samotný fakt, že jsem na světě přes půl tisíciletí, nasvědčuje, že nejsem žádná nicka, ale úspěšná osobnost. S vílami, které neplní své úkoly nebo nějak selžou, se totiž nikdo nepárá. Stanou se z nich buď divoženky, nebo bludičky anebo v horším případě se na ně přižene vítr a rozfouká je na cáry mlhy. Z naivek, které se zamilovaly do člověka, se stávají obyčejné smrtelnice. Pozdě pak ve stáří litují, pokud se vůbec pokročilejšího věku dožijí, že nezůstaly vílami.

A je to! Musíte uznat, že jsem se báječně rozpovídala. Věděla jsem, že mi to vyprávění půjde. Už ve škole, do které jsem chodila u nás ve vílí říši, mi učitelky nejednou říkaly, že jsem nějak moc chytrá. Když mě pak po studiích královna pustila na svět, začala jsem to využívat. Co já už zmámila lidí, kolika mládencům jsem popletla hlavu…

Raději nechtějte vědět, jak skončili. Snad mi to nechcete vyčítat? Jsem víla a úkoly, které jsem dostala, plním. Vzorně. Jsem prostě jednička. Podívejte, copak je něco špatného na tom snažit se být nejlepší? A ti moulové si za to, jak dopadli, mohli sami. Neměli se nechat svést k nerozvážnostem. Za svou slabost pak zaplatili. No a co? Jejich chyba. Přechytračila jsem je. Vyhrála jsem nad nimi.

Raději už změňme téma. Vás nemusím balamutit a svádět, to jako pracovní úkol nemám. Proto to dělat nebudu, ale prozradím vám spoustu zajímavého o nás vílách. Předpokládám, že i ti z vás, kteří si myslí, že o nás už četli nebo slyšeli mnohé, se ode mne dozvědí řadu dalších věcí, co ještě neznají.

Nezřídka se stává, že si na nás někdo hraje a za vílu se jen vydává. Skutečnou vílu lze ale snadno poznat třeba podle toho, že zásadně, až na zcela řídké výjimky, chodíme bosé. Boty nás totiž hrozně tíží a obuté ztrácíme svou lehkonohost. Víla, která si nazuje střevíčky, se cítí, jako by kráčela po špendlících nebo žiletkách. A chodit v pevných botách pro nás je, jako bychom měly ke každé noze u kotníku připevněný pytel plný kamení. Copak by se s takovou zátěží dalo ladně tančit? Vznášet se lehoulince jako vánek? Jistěže ne. Proto boty nenosíme. Bosé chodíme i v zimě, v největších mrazech. Nás totiž nezebe. Možná znáte říkanku „Víla chodí bosa, nestudí ji rosa.“ Tak to prostě je.

Zdaleka nejsme všechny shodné. Stejně jako lidé máme různé povahy a rozmanité jsou také úkoly, které nám královna dala a které musíme plnit. Jsou víly lesní, k nimž patřím, horské, vzdušné, vodní, studánkové a další. Nám lesním vílám se v dřívějších dobách říkávalo lesní žínky. V některých oblastech tak ale nazývali divoženky. V současné době nám tak říká už jen málokdo. Dlouho jsem na nikoho takového nenarazila, a tak se to možná nepoužívá už vůbec.

Napadlo mě, že nejlepší bude přiblížit vám na příkladech, co a proč každá z nás dělá.

O ŠESTI PANENKÁCH A ŠESTI MLÁDENCÍCH

Šest lesních víl čarovalo na Písecku poblíž Čížové. Šest mládenců mířilo k lesu, připravit dřevo na zimu, když tu je uviděli. Na louce u lesa dováděla šestice krásných panenek oblečených v průsvitných hávech. Poskakovaly, výskaly a vesele švitořily. Mládenci se zastavili a překvapeně je pozorovali. Rozkošné panenky však před nimi neutekly, třebaže si jich už také všimly. Za svou nahotu se vůbec nestyděly. Naopak.

„Co tam stojíte jak solné sloupy? Copak se nás bojíte?“ zavolala na mládence jasným hlasem jedna z panenek.

„Pojďte k nám! Copak se nás bojíte? My nekoušeme,“ volaly vesele její družky.

„To budou asi slečinky ze zámku, chtějí si s námi zašpásovat,“ usoudil jeden z mládenců a ztěžka polkl.

„Inu, když nás zvou, proč bychom nešli?“ nadhodil druhý.

A tak pokračovali v cestě. Sotva popošli o trochu blíž k panenkám, ty se jim rozeběhly v ústrety. Každá k jednomu, se zvonivým smíchem se k nim přitiskly a pažemi je ovinuly kolem krku. Po chvíli si pět z panenek odvádělo své vybrané mládence do lesa. Každá toho svého držela za ruku, zmámení mládenci bez odporu cupitali za nimi. Jen jeden se zlákat nedal.

„Kdepak, já s tebou do lesa nepůjdu,“ řekl rozhodným hlasem. „Mám milou a mám ji rád. Přece ji nezradím.“

Zbytečně se ho pokoušela přemluvit. Stál si na svém. Když shledala, že její snaha je marná, popošla k pařezu na okraji lesa, usedla na něj a usedavě se rozplakala.

„Neplač! Líbíš se mi, jsi krásná. Já ale nechci být své Stázině nevěrný. To po mně nemůžeš chtít. No tak už nebreč!“ domlouval jí.

Jenomže krásná panenka plakala čím dál víc. Z lesa se začali vracet mládencovi kamarádi. Chovali se podivně. Jeden se motal jako opilý, druhý se klátil, očima těkal kolem a nikoho nepoznával, další běžel po čtyřech a štěkal jako pes a i poslední dva vypadali spíše jako přízraky než jako lidé. Panenky je připravily o rozum.

Mládenec, který se svou panenkou do lesa zlákat nedal, je vylekaný užasle pozoroval. Když mu pohled po chvíli sklouzl k pařezu, na kterém ještě před chviličkou seděla odmítnutá panenka, už tam nebyl nikdo. Jen vítr, který před okamžikem nečekaně zadul, od něj hnal potrhané cáry mlhy a nad lesem je rozfoukával do nicoty.

Věrnému mládenci pak dalo hodně práce, než nebohé kamarády dovedl zpět do vesnice. Zdravého rozumu už žádný z nich nikdy zpátky nenabyl.

Table of Contents

Průvodkyně se představuje

O šesti panenkách a šesti mládencích