ANTHONY SITRUK

KRÁTKÝ ŽIVOT

JANA PALACHA

(UKÁZKA)

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme d’aide à la publication F. X. Šalda, a bénéficié du soutien de l’Institut français de Prague.

Tato kniha vychází za pomoci programu na podporu publikační činnosti F. X. Šalda Francouzského institutu v Praze.

© Éditions Le Dilettante – Paris, 2018

Published by arrangement with Lester Literary Agency

Copyright © by Anthony Sitruk, 2018

Jacket illustration © Adam David, 2018.

Translation © Tomáš Kybal, 2019.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-786-1

Životopisec se nemá starat o to, aby psal pravdu;

musí z chaosu modelovat lidské rysy.

Marcel Schwob,

Imaginární životy (Vies imaginaires, 1896)

Nona

Tuto otázku jsem si musel položit. Stejně jako každý jiný, v mém věku to bylo běžné. Když ale tato otázka vyplula, většinou to bylo zdálky, aniž jsem jí přikládal velkou důležitost, aniž mi bránila ve spaní. Čas se pomalu vlekl, dny se vytrácely, unášely s sebou svůj díl radosti i zklamání, kolem očí se rýsovaly vrásky, ale já si neměl moc na co stěžovat. Byl jsem živý.

Potom nastal den, kdy se ta otázka skutečně vynořila, kdy už ji nebylo možné ignorovat. Byla úporná, vyžadovala odpověď.

Onoho dne stačilo pouhé znamení. Jedna fotka. Vzpomínka na starý dokument. Třikrát nic. Jen co bylo třeba, abych o čtrnáct dní později – z nerozvážnosti – přistál tady, v Praze. Abych se ocitl před tou hospodou a pozoroval buclatý, radostný obličej dobrého vojáka Švejka, jenž mě svým širokým úsměvem zval k posezení. A abych se konečně pokusil odpovědět si na otázku: co ty jsi dělal po celé ty roky?

∗

Bylo mlhavé pondělní ráno ve třetím poschodí baráku u nádraží Saint-Lazare. Už jedenáct let jsem pracoval ve stejném podniku v leteckém týmu a každého půl roku jsem chodil na školení, na jakékoliv téma, jež bylo spásným nadechnutím. Tři nezbytné kýžené dny, aby si člověk udělal volno, nadechl se, zapomněl na hromadící se maily. Za to jsem byl ochotný jít na jakékoliv školení, co se nabízelo.

„Poznáváte tyhle dvě osoby?“ zeptal se.

To školení se týkalo „působení sociálních sítí v digitálním marketingu“ a začalo asi před čtvrt hodinou. Školitel nás po obvyklé hlasité prezentaci vyzval, abychom otevřeli příručku ležící před námi a podívali se na fotky vytištěné místo předmluvy na šesté stránce. Detailní záběry dvou obličejů, ten druhý podle barvy a účesu nedávnější.

Bylo nás samozřejmě několik, kdo chtěli odpovědět, když jsme na druhé fotce poznali zářící oči a široký úsměv Mohameda Bouaziziho, jehož sebevražda před sedmi lety nám utkvěla v paměti. Psalo se o tom tehdy v mnoha článcích, nemluvilo se o ničem jiném, takže jsme ten portrét, který nyní visí na stěnách domů ve městě Sidi Bouzid, znali. Byl vyfocený jednoho svátečního dne a je na něm (nezarámovaný jako v té příručce) mladík v šedé bundě, který tleská a usmívá se.

„Dobrá, to je přesné,“ odpověděl. „Mohamed Bouazizi. Všichni jsme o něm před nedávnem slyšeli. Může nám o něm někdo říct více?“

Nastala chvilka rozmýšlení, na osvěžení paměti, a pak kravál coby jediná odpověď, hukot dospělých, ozývalo se to ze všech stran sálu, ale potichu, v uctivém šepotu: zabavení Mohamedovy káry plné ovoce a zeleniny, úřady vybírají peníze – Mohamed nemá na úplatky, facka od policistky, neustálé každodenní drsné ponižování. Jeho sestra – vysvětluje jí, že „tady chudák nemá právo žít“. Potom zapálení se, zoufalý čin muže, který odmítá „žít jako nějaké nic“. Pak lidové bouře, tuniská revoluce, po třiadvacetileté vládě a pěti mandátech vypuzení prezidenta Ben Aliho. A poté arabské jaro. Jo, to všechno. Přitom nic pořádně jasného, ale zůstávaly v nás úryvky, titulky, obrazy šířené po sociálních sítích. Pro ty z nás, kdo měli největší představivost, pach hořícího těla.

„OK. A co ten druhý?“

Snažili jsme se pochopit, kam školitel míří.

∗

Váhám, jestli jít dál, číšník nevypadá vůbec přívětivě. Ta hospoda hned vedle směnárny, která má troufalost dát si jméno a podobu takové národní literární ikony, jíž je pro Čechy voják Švejk, je určená především turistům. Ale v Praze je v lednu vzduch chladný, když už není rudý, a to už není osmadvacet let. Silná ohřívadla mě přiměla, abych se usadil na předzahrádce. Sedám si k prvnímu stolu, zády k růžové tváři postavy Jaroslava Haška, jehož dobrodružstvím jsem se něco nasmál, aniž přitom cítím potřebu přečíst si druhý díl, který si schovávám v zásobě, spíš pro každý případ, mezi knížkami „k přečtení“ na nočním stolku.

Přede mnou se rozkládá Václavské náměstí.

A právě sem si sedám, protože si nechci nechat ujít nic z toho, čím žije náměstí počátkem týdne. Z té beztvaré masy hemžících se turistů, kteří ho zaplavují i v téhle roční době, když jsou oslavy Nového roku už za námi. Z těch skupin studentů dávajících si v chladném počasí zmrzlinu; z těch mladých kádrů v kvádru, řítících se dynamicky plnou rychlostí, s diplomatickým kufříkem v ruce; z těch potetovaných pankáčů předvádějících se v kruhu anonymních čumilů, kteří se uráčí dát jim pár korun; z těch taxikářů bavících se a dýchajících si na prsty ve svých škodovkách; z těch číšnic s tlustou vestou přehozenou přes ramena, pokuřujících žvára během pauzy. Je mnoho těch, pro které v téhle denní době práce skončila, a přede mnou se setkávají desítky bezejmenných tváří, na nichž se naivně snažím hledat známky sovětské okupace. Marně. Někteří v roce 1989, za sametové revoluce, ještě nebyli na světě. Většina o tom už nechce nic slyšet. To už je dávno, řekli by vám. Dejte nám s tím vším pokoj.

Za dobrých deset minut se číšník rozhodne přijmout mou objednávku. Nemluví samozřejmě anglicky ani francouzsky. A ksichtí se, přesně jako by sem přišel z nějaké předměstské pařížské hospody.

„Máte kofola?“ zeptám se s využitím pár slov, která jsem si poznamenal z facebookové stránky Českého institutu v Paříži.

„Ne.“

„Coca-Cola?“

Pokývne na mě hlavou, že rozumí. Také zde se přestup ke kapitalismu projevuje až do bublinek v sodovce. Chcete-li ovšem ochutnat to, co je číslo dvě mezi bublinkovými nápoji na českém trhu, musíte si koupit láhev v obchodě. Asi jako kdybyste chtěli v pařížském bistru po číšníkovi Breizh-Colu, když má přece důležitější věci na práci, než uspokojovat regionální patriotismus chlápka z Bretaně.

∗

„Dobrá,“ řekl školitel. „A ten druhý?“

Mlčeli jsme jak zařezaní a dívali se na sebe navzájem jako děti, zvědaví a s obavami, aby neodpověděl ten druhý. Když postavíte dospělého k tabuli, hned se mu navrátí školní reflexy z mládí – číhá na učitelův souhlas, dobrou známku a nejvíce se obává posměšného pohledu svých kamarádů.

„Tak co, nikdo?“

Pozoroval jsem ten obličej na černobílé fotce, která vypadala jako z nějakého průkazu totožnosti. Mladík, tak dvacetiletý, nebo o málo víc. Tmavovlasý. Krátké vlasy učesané na pěšinku. Byla to přitom známá fotka. Kruci, tenhle obličej přece znám, říkal jsem si. Zdvihla se jedna ruka, ale nebyla to ta má. Pomalu, nejistě, osamoceně, byla to ruka člověka, jenž se obává, že je jediný, kdo to ví, a tudíž se mýlí.

„Ano?“

„Jan Palach?“

Nové zahučení, tentokrát doprovázené potleskem, pohledy nejrůznějšího smyslu od Kdože? přes Ale no jo po Já to přece věděl, zatímco školitel to s úsměvem schvaloval. Jeho prezentace byla hotová, stačilo ji jen rozvinout. Naservírovali jsme mu ten nejlepší příklad na stříbrném tácu: Bouazizimu se dostalo přispění sociálních sítí, které znásobily sílu i dopad jeho oběti a sehrály rozhodující roli v lidovém odporu, k němuž došlo v arabském světě v prosinci roku 2010. Zato ale Palach se upálil v době, kdy ani ti nejlepší študáci z nás nevěděli, co je to počítač, a kdy pojem sociální síť znamenal jen osobní styky s rodinnými a profesionálními kruhy a s přáteli…

Dobrá, pochopili jsme lekci, nebudeme tím trávit celé dopoledne, zabrousil k něčemu jinému.

Já už neposlouchal, zaplavený přílivem obrazů, které se mi navracely do paměti.

Jan Palach…

Bylo to jako otřes, prudký náraz, k nimž dochází při usínání, když se svaly uvolňují a vytvářejí pocit pádu. Náhle se znovu objevila zasutá vzpomínka. Na povrch vyplul nepříjemný pocit, který jsem zažil před dvaceti lety.

Podivným způsobem se mi velmi jasně navrací scéna, kterou si nyní doplňuji informacemi nalezenými na internetu. Je 2. prosince roku 1995, je mi dvacet, večery trávím vsedě na koberci ve svém pokoji koukáním na nazdařbůh zvolené dokumentární pořady a filmy (z té lačnosti si uchovávám mlhavou vzpomínku na norský film Malá Ida, o kterém jsem pak už nikdy neslyšel, a jasnější vzpomínku na první krátké filmy Hala Hartleyho a také na filmy Alberta Lewina, hlavně Portrét Doriana Greye, na Ozuovy Květy rovnodennosti, na Chrise Markera, Franka Borzageho) a toho večera na kanálu France 3 jeden titul, který jsem musel hledat na Googlu, abych našel datum, kdy ho budou vysílat (a zjistil, že byl opakovaně vysílán na kanálu Planète), a který upoutal mou pozornost: Jan Palach, zemřít za svobodu od Dobroslava Zborníka, 55 minut, barevný a černobílý. Následovala synopse: 16. ledna 1969 se v Praze na Václavském náměstí upálil mladý dvacetiletý student na protest proti invazi spojeneckých vojsk Varšavské smlouvy do Československa a následné kapitulace vlády.

Jan Palach.

To jméno – tvrdé, nepřístupné, suché, které se pro mě stalo synonymem hrůzy, čtu a slyším ho poprvé a po nějaký čas mi nedá pokoj. Ten dokumentární film je krátký, ani ne hodina, ale je jediný natočený ve francouzštině a ukazuje to hlavní, nechá mluvit studentova bratra a ty, jež ho viděli dospívat, ty, jež se ho pokoušeli na Václavském náměstí zachránit. Palach je tam přítomen několika obrazy, které se o něm uchovaly na nemocničním lůžku, nehybný, snažící se formulovat poslední věty, které k nám doléhají vzdor tkáni obličeje ztuhlé plameny. Jak zapomenout na snímky zachycené režisérem Milanem Maryškou a kameramanem Vladimírem Smutným, jenž zůstal u Palachova lůžka s kamerou na rameni až do konce jeho pomalého umírání?

Jan Palach.

Pamatuju si, že jsem si to jméno opakoval, často, vracel se k němu, točil se kolem něj, aniž jsem skutečně chápal, proč mě ta asonance (ještě silněji znějící v českém tvaru Jana Palacha) fascinuje, proč jsem měl tak silný dojem, že oba, to jméno i jeho nositel, musejí jednoho dne vstoupit do dějin, jako by neměly na výběr, jako by to bylo napsáno bůh ví čí rukou vedle jeho jména na úředním formuláři vyplněném při narození jednoho srpnového rána roku 1948. Mnohokrát jsem to jméno opakoval – a říkal si, jestli se „ch“ má vyslovovat jako „k“, nebo jako guturální „r“ připomínající španělské „j“. Opakoval jsem ho také své tehdejší holce, studentce dějin umění, když se mě ptala, jestli jsem slyšel o malíři Janu van Eyckovi, jehož dílo bylo tehdy zčásti vystavováno v Brugách. Odvětil jsem jí tehdy, jen pro falešnou slovní hříčku: „Ne, ale znám Jana Palacha.“ To ji přimělo k úsměvu, ale kdoví jestli, má paměť si se mnou možná zahrává, třeba ji to ani tolik nepobavilo, alespoň ne na potřicáté. No dobrá. Byli jsme pitomci, byli jsme mladí.

Přitom, i když jsem byl mladý, nebyl jsem mladší než on. Také on byl ve věku, kdy mohl civět na filmy vsedě na koberci ve své ložnici. Ve věku dělání pitomostí. Ve věku podřimování, což mně šlo velmi dobře. Mně, jenž jsem zdálky pozoroval demonstrace, které tehdy v zimě roku 1995 hýbaly celou Francií.

Jak jsem na to mohl zapomenout?

∗

Kdybych měl onoho školitele před sebou dneska, mohl bych mu ukázat, proč byl jeho příklad obzvlášť špatně zvolený, že vzdor neexistenci sociálních sítí Janův čin, na němž nebylo nic zoufalého, na rozdíl od toho Mohamedova, otřásl velkou částí západního světa a destabilizoval, ba přímo paralyzoval tehdejší komunistickou vládu. Mohl jsem mu připomenout, že skupina mladých lidí zahájila solidární hladovku na místě Palachova činu, že desítky tisíc otřesených Pražanů pochodovaly ulicemi a že osmihodinová fronta k jeho rakvi se táhla od Staroměstského náměstí až do Karolina Univerzity Karlovy, že lidé v Československu, v Maďarsku, Litvě a dalších státech sovětského bloku, a dokonce i v Paříži na našich dobrých Champs-Élysées, následovali Palacha na téže cestě, že ve Francii byl na obálce časopisu Paris Match, několikrát na první straně Le Mondu, Raymond Depardon mu věnoval svůj první krátký film nazvaný prostě Ian Palach. S „i“ na začátku.

Vysvětlil bych dnes tomu školiteli, jenž si měl zvolit jiný příklad pro podporu svého výkladu, že živoucích pochodní, které upadly do zapomnění dějin, bylo nemálo, těch nebyl nedostatek, a mohl bych uvést jména Ryszard Siwiec, Vasyl Makuch, Sándor Bauer, Josef Hlavatý, Romas Kalanta, Oleksa Hirnyk, těch jmen jsou desítky, nevyjímaje mnicha Thich Qang Duca, jehož sebeupálení v roce 1963 přímo uprostřed Saigonu, posílené, zpopularizované známou fotkou Malcolma W. Browna, jež se nyní nachází na stěnách vietnamských pagod, zřejmě otevřelo cestu těm dalším.

Ano. Jenomže. To všechno jsem zapomněl. Potlačil. Zasunul.

∗

Toho rána jsem přistál na pražském letišti Václava Havla, které mám pořád ještě sklon nazývat letiště Praha-Ruzyně. Nemluvím ani slovo česky a nejsem si jistý, jestli vím, co tady dělám, dnes, devětačtyřicet let po smrti Jana Palacha a dvaadvacet let poté, co jsem o něm poprvé slyšel. Bylo to skoro jako nějaká náhlá potřeba, jen o tom řeknu šéfovi a vezmu si týden dovolené. Je pondělí 15. ledna 2018, skoro 17 hodin. Přesně v této chvíli o devětačtyřicet let dříve má před sebou Jan čtyřiadvacet hodin, než bude přijat na oddělení popálenin v Legerově ulici.

Nevím, co mě to napadlo objednat si coca-colu, když se stmívá a teplota se blíží nule i přes ohřívadla na terase. Mám tlustou bundu s podšívkou, vypůjčenou od otce, mnohem teplejší než kabát, který nosil Jan, na hlavě mám kulicha, na rukou palčáky, skoro nejsem vidět. Prsty mám samozřejmě zmrzlé a otevřít si batoh a vyndat z něj sešitek zakoupený v Kafkově muzeu při předchozí návštěvě Prahy před pár lety je nepopsatelné mučení. Jo. Tuhle poslední větu, nevhodnou, hnusnou, škrtám. Nepopsatelné utrpení. Když píšu o Janovi, jenž strávil tři dny s tělem pokrytým z téměř pětaosmdesáti procent popáleninami druhého a třetího stupně, s plícemi naplněnými kysličníkem uhelnatým, průdušnicemi ucpanými otokem a odumírajícími tkáněmi, tak nevím, co je to opravdové utrpení.

Co se ví o Palachovi?

Na modré obálce sešitku je jeden z osobních hieroglyfů spisovatele Josefa K., ten nazvaný Muž s hlavou na stole (Mann mit Kopf auf Tisch), nakreslený v jeho pojišťovně. Na prvních stránkách, popsaných za tyto poslední dny, je pár spíše nejasných údajů o Palachově dětství: narozen v Praze 11. srpna 1948, ale dětství trávil necelých čtyřicet kilometrů odsud, ve Všetatech u Mělníka. O pár měsíců dříve, v únoru, došlo v Praze ke komunistickému puči, který ukončil Československou republiku a znamenal červnový mocenský nástup Klementa Gottwalda, muže, který kolektivizoval zemědělství, znárodnil průmysl, potlačil intelektuální elity, stál za třetí defenestrací (Jana Masaryka, který prý spáchal sebevraždu, nebo byl zavražděn) a také za pražským procesem, během něhož bylo popraveno jedenáct vedoucích činitelů KSČ, většinou židů. Jejich těla byla spálena a popel snad rozsypán po zasněžené silnici, aby auto, které jej převáželo, nesjelo do příkopu. To vše jsou fakta. Stejně jako Gottwaldova smrt pět let po jeho nástupu k absolutní moci – po návratu ze SSSR, kde se zúčastnil pohřbu svého bezvýhradného vzoru Josifa Vissarionoviče S., u něj došlo k prasknutí výduti na aortě.

Tolik k vykreslení dobového prostředí, abychom dobře pochopili, jakou klauniádu má v hlavě národ onoho 11. srpna 1948.

Zkrátka Jan Palach je dítětem komunismu, i když se ho rodiče pokoušejí vychovávat v tradicích první republiky, jejíž instituce jsou podobné institucím francouzské třetí republiky, pokud nejsou přímo okopírované. Jan Palach poznal jenom toto, komunismus, nic jiného neviděl. A jako všem dětem mu to po nějakém čase připadá spíš docela dobré. Jistě se to dá zlepšit, protože, uznejme, člověk se ne vždy nají dosyta a stále se žije na troskách, které v zemi zanechali Němci. Ale stejně, Marx, Lenin, to všechno má na Jana vliv.

Pokračuji. Otec: Josef Palach. Matka: Libuše Palachová, rozená Kostomlatská. Jan má bratra, Jiřího, narozeného roku 1941. Otec má už asi patnáct let cukrárnu s provozovnou. V padesátých letech musí uzavřít cukrárnu, pak i provozovnu. Potom je zaměstnán jako dělník v pekárně. Matka vede domácnost a stará se o obě děti. Po zavření krámu se nechá zaměstnat jako prodavačka v nádražní kantýně ve Všetatech. V roce 1957 vstoupí do komunistické strany za jediným účelem, aby zajistila svým dvěma dětem univerzitní budoucnost. O pět let později, v roce 1962, umírá Josef ve svých dvaapadesáti letech na infarkt. Jiří je už dospělý a Libuše dává výpověď, aby se sama postarala o mladšího syna. Je mu čtrnáct let a těžce prožívá ztrátu otce.

Mezi dvěma stránkami nacházím kopii jedné fotografie z Jiřího soukromé sbírky. Je na ní Jan v dětském věku, když se jmenoval Jan a ještě ne Pocho-

deň č. 1, jeho tmavé oči hledí do objektivu – přímo na mě –, natažené ruce lehce podél těla, ve strnulé póze, v níž již vypadá jako rozhodné dítě. Tento dojem ještě posiluje kostkovaná košile, zapnutá do posledního knoflíčku. Hledám v kompozici fotky, v Janových rysech, v jeho oblečení, v jeho účesu nějaké znamení, nějakou známku, cokoliv. Popravdě řečeno mi nepřipadá moc odlišný od jiných kluků, ale jedné věci si všimnu. Je to jen detail, třikrát nic, ale jednoho to praští do očí. Pramen vlasů, hned nad čelem, na pravé straně, který vyvažuje vlasy nalevo. Pramen, který místo aby spadal na obočí, ponechává čelo odhalené, ať se děje cokoliv. Všimnu si toho proto, že ve svém okolí znám jen jedno jediné dítě, které by nosilo přesně na stejném místě ten vzpurný pramen, který se nedá učesat, který je od narození nezkrotný – ať dělám, co dělám. Svého syna. Nemohu je nesrovnávat. Doufám, že nikdy nezažiju bolest, kterou zažila Libuše toho dne, kdy objevila na první stránce novin ve vlaku, kterým jela do Prahy, jméno svého syna.

Učitelé a kamarádi popisují Jana jako klidného hocha, snaživého, inteligentního, projevujícího zájem o biologii, o politiku – již tehdy –, a hlavně o dějiny, studenta velmi výřečného. Miroslav Slach, jeho učitel dějepisu na základní škole a jeho přítel, o něm hovoří jako o zvídavém a citlivém mladíkovi, houževnatém, férovém. A usměvavém.

Dodává, že od dětství se Jan silně zajímal o osobnosti z českých dějin, které měly stejné jméno jako on. V jeho dětském panteonu bychom našli krále Jana Lucemburského, filozofa Jana Amose Komenského, jehož portrét je připíchnutý na stěně jeho pokoje vedle fotografie Buddhy, katolického kněze Jana Nepomuckého, umučeného a hozeného do Vltavy, a husitského velitele a válečníka Jana Žižky z Trocnova (a představuju si, že také Jana Masaryka). Potom samozřejmě reformátor a teolog Jan Hus, národní hrdina, rodinný hrdina, exkomunikovaný a odsouzený za kacířství, jenž zemřel na hranici a jehož poprava je připomínána každoročně jako státní svátek 6. července a o němž mu Slach doporučuje dvě knihy.

Jan, jenž rozhodně nemá stejná doporučení jako já v jeho věku, má s čím pracovat, seznam českých hrdinů se stejným jménem, jako má on, je dlouhý. Není pochyb o tom, že se svým osudovým činem hlásil k činu Jana Opletala, zastřeleného při demonstraci proti německé okupaci, nebo k činu odbojáře Jana Kubiše, jenž se zúčastnil atentátu na říšského protektora Reinharda Heydricha a byl zabit se svým druhem Jozefem Gabčíkem, když byli po zradě jednoho ze svých spolubojovníků obleženi nacisty v pravoslavném chrámu svatých Cyrila a Metoděje – a tady si říkám, že je třeba využít toho, že jsem v Praze, abych si ověřil, jestli jsou na stěnách kostela pořád stopy po německých kulkách, jak to píše Laurent Binet v HHhH. Lze také předpokládat, že Palacha dojala poslední slova Jana Haase ke svým druhům, než byl v berlínské věznici Plötzensee zastřelen nacisty: „Nelitujte mne, kamarádi. Nemusíte mne těšit a dávat mi naději. Padnu, jako bych padl na frontě. Jsem důstojník a počítal jsem s tím. Proto se nebojím. Věřím a vím, že smrt není konec!“ Nevím, jak se dají říct taková slova a nezemdlít přitom, zachovat si úsměv na rtech, chladnokrevnost a důstojnost, když za pár vteřin přistoupíte k popravišti před pět pušek, z nichž čtyři vás prostřelí skrz naskrz. Nevím to, protože jsem nikdy nebyl v takové situaci. Nevím to, protože doba, v níž jsem se narodil, a země, v níž žiju, ze mě činí vyvolence. Nezaujatého pozorovatele.

Chtěl bych se jmenovat Jan, zpívala ostravská skupina Buty v devadesátých letech. S tím jménem, ekvivalentem francouzského národního jména Jean, jménem, které je navíc poetické, již několik desetiletí nejvíce dávané českým chlapcům (tím spíše, že je třeba vzít v úvahu četné varianty: Honza, Honzík, Honzíček, Jenda, Jeníček, Jeník, Janík, Janíček, Janek, Jéňa… a na některé jsem jistě zapomněl). Jmenovců je tedy na výběr spousta. Při ani ne dvouminutovém pátrání v dějinách, nebo spíš na Googlu, najdeme ještě filozofa Jana Patočku, který zejména s Václavem Havlem, Pavlem Kohoutem a dalšími spoluzaložil Chartu 77, petici, jež vznikla z kampaně disidentů na podporu undergroundové rockové skupiny The Plastic People of the Universe. A ještě Jana Zajíce, o němž jsme dosud nemluvili, ale o němž můžeme již konstatovat, aniž bychom příliš předbíhali, že i on se upálí přibližně měsíc po Palachovi na tomtéž Václavském náměstí a označí se za Pochodeň č. 2. A ještě Jana Zábranu, který ve své životopisné knize Celý život napsal: „Ve snu jsem té noci mluvil s Palachem. Říkal jsem mu: ,Víš, co je to zoufalství? Vědět, že nejsem schopen se k tobě přidat, a přitom na světě, mezi těmi lidmi, co tu zůstali, už nemohu žít…‘ Byl jako na té známé fotografii, mluvil se mnou, rty se mu pohybovaly, ale já nerozuměl, co říká.“ Nevím, o které fotce přesně hovoří, mám tentýž dojem jako on pomalu ze všech Palachových fotek. Jsem moc rád, že nejsem jediný, kdo v tom plave.

A pak je tu Jan Hlaváč, spolužák ze školy, s nímž Palach sdílí studentský pokojík, spí na jedné z paland, hřeje se u kamen, špendlí na stěnu své fotky; jeden z těch, co hrají karty, když k nim Palach jednoho lednového dopoledne prohodí „tak ahoj, kluci!“ a jde se upálit.

Kladu si přece jen otázku, jestli by Jan dělal výjimku u Štefana Luxe, československého hrdiny, jenž se také obětoval, aby probudil veřejné mínění proti „světové katastrofě“, kterou v jeho očích představovalo nacistické Německo, a střelil si kulku do hlavy přímo na zasedání Společnosti národů v Ženevě v roce 1936. Doufal, že tím gestem zburcuje svět proti hitlerovskému antisemitismu, což bohužel nemělo žádný účinek, dokonce ani na delegáty generální rady, kteří se vrátili na místo poté, co předseda znovu zahájil zasedání a prohlásil, že „toto drama nesouvisí s probíhající debatou“.

∗

Vraťme se k Janovi, jenž v dospívání miluje četbu, filozofii, šachy, sport – každé ráno běhá po pěšinách kolem města. Učitelé často označují červeně jeho úkoly výrazem „vyhovující“, zatímco učitel filozofie posuzuje jeho výklad Kantova textu slovem „neúprosné“. Zkrátka, i když není nutně v čelním pelotonu, vede si dobře.

Po středoškolských studiích v Mělníku, na škole, jež bude v roce 1990 přejmenována na Gymnázium Jana Palacha, se pokouší v roce 1966, po maturitě, dostat na prestižní Univerzitu Karlovu v Praze na obor historie, ale dveře mu zůstanou zavřené pro velký počet uchazečů. Spokojí se tedy s jinou vysokou školou a zapíše se na obor zemědělská ekonomie, kde stráví dva roky. Zajímá ho to tak málo, jak lze předpokládat, ale během svého studia, mezi dvěma zkouškami, se účastní několika zájezdů, zejména do Kazachstánu v roce 1967 a následujícího roku pak do Leningradu, který byl v roce 1991 přejmenován opět na Petrohrad. Jan byl hlavním organizátorem tohoto zájezdu. Z první cesty se zachoval němý amatérský film natočený Jiřím Bystřičanem, který byl nalezen u jeho bratra Huberta Bystřičana až v roce 2008. Jsou na něm mladí lidé pracující na stavbě: zvedají kamení, vozí cihly na kolečkách, přehazují lopatami celá pole. Také jsou tam vidět, jak dovádějí na pláži, hrají volejbal, zpívají s kytarou. Studijní zájezd, kde se spojuje socialistické budování s příjemným. Když jsem ten film objevil, měl jsem pochyby, ale po několikerém zhlédnutí se skutečně ve čtvrté minutě objevil Palach, usměvavý, v rozpuku mládí, unavený, ale šťastný, že má budoucnost před sebou. Jsou to jediné filmové záběry, na nichž je zachycen. Myslím kromě těch na nemocničním lůžku. Nevím, jestli ty snímky viděla jeho matka.

Jan, narozený za Gottwalda, dospíval za Antonína Zápotockého, táty dělníků, ne tak úplně zlého chlapa, alespoň pokud se nezaměřujeme tolik na detaily, pokud zapomeneme na měnovou reformu anebo na jeho mlčení během pražských procesů. A pak hlavně za Antonína Novotného, jehož vláda skončí „aférou generála Jana Šejny“[1]. To byli dva prezidenti, za jejichž vlády mohl Jan pozorovat zblízka i zdálky postupnou destalinizaci, rehabilitaci Slánského a dalších odsouzených v pražských procesech (zejména Artura Londona, jehož známe lépe v podobě herce Yvese Montanda ve filmu Doznání od Costy Gavrase), přejmenování republiky v roce 1960 na Československou socialistickou republiku, ale také stagnaci hospodářství, úpadek průmyslu, postupnou ztrátu svobod…

Šedesátá léta, to bylo zvláštní období. Podobné dnešku, a zároveň odlišné. Vzdor všemu v té době Praha zůstává nádherná, říká se jí stověžaté město. Dopoledne jsou ulice skoro liduprázdné, pracující vstávají brzy. Ale odpoledne, když všichni vycházejí z továrny, mraky chodců procházejí po ulicích, baví se na slunci. Ženy v klidu nakupují, v prvních samoobsluhách si nabírají plné košíky potravin. Muži se projíždějí na kole a pak se vracejí domů. Děti se smějí. Stalin je už jen vzdálená vzpomínka, jeho monumentální socha je vyhozena do povětří dynamitem, na Západ může cestovat více lidí, životní úroveň roste. Fasáda je dost silná na to, aby vytvářela iluzi, ale pravda je, že se pořád žije pod nadvládou komunistů, kteří se chopili moci v roce 1948.

∗

Během dvaceti let od puče roku 1948 se v Praze nikdo moc nebouří, lidé se vyhýbají konfliktům, berou si za vzor pasivní rezistenci pupkatého vojáka Švejka, který je namalován na stěnách hospod a který štval rakousko-uherskou vrchnost svou hloupostí víc než strašlivý Žižka, ten válečník a zachránce Prahy v roce 1420. Češi mají zpoždění za Maďarskem, které již třiatřicet let před pádem Berlínské zdi poslalo Rusy do háje při krvavě potlačeném budapešťském lidovém povstání.

Z 28. října 1956 si lidé možná zapamatují, že Imre Nagy, národní hrdina a tehdejší předseda maďarské vlády, dosáhl stažení sovětských vojsk. Bylo to ale jen zdánlivé. Za pár dnů následoval nový útok a rozdrcení povstání. O dva roky později byl popraven – dnes má pomník v Budapešti na náměstí Hrdinů.

„V roce 1956 jsem byl student…,“ vyprávěl mi toho dopoledne v letadle můj soused z vedlejšího sedadla, hodně starý Čech, odhadoval jsem ho na osmdesátníka, pojídal chipsy a buráky, zaléval je sodovkou a optal se mě, co mě sem přivádí.

Byl to skoro monolog, který cituji zpaměti; náhoda je náhoda: kdybych byl to setkání a také následující rozhovor zažil o pár let později, měl bych jej nepochybně za nějakou novinářskou kachnu, spisovatelův výpotek, zkratku, která se mi dobře hodí a umožňuje mi ten šeptaný rozhovor. A mně by taková náhoda přišla k neuvěření.

Table of Contents

Nona