Báječný svět hub

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.mf.cz

www.e-reading.cz

www.palmknihy.cz

Jiří Kamen

Báječný svět hub – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Báječný svět hub

Jiří Kamen

Jiří Kamen

Báječný svět hub

O krásných houbách,

nadšených houbařích

a českém vítězství

ISBN 978-80-204-4708-1 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-204-4803-3 (ePDF)

ISBN 978-80-204-4802-6 (ePUB)

ISBN 978-80-204-4804-0 (Mobi)

Copyright© Jiří Kamen, 2017

Houby, fotbal, korida

Můj táta to měl s houbami jako svatý František se zvířaty. Zdálo se mi, že mu nadbíhají. Houby sbíral v Kakovském lese u vesnice Polánka nedaleko Nepomuku. Nejlepší houbaři z vesnice nosili hříbky v čepici, táta jich měl plný košík, a když houbaři vytáhli košíky, táta šel do lesa s nůší. Hledal houby všemi smysly, bosou nohou nahmatával hříbky v mechu. Mohl klidně namalovat dráhy, kudy vanou v lese průvany, které houby nesnášejí. Znal cesty průvanů zpaměti. Měl intuici a věděl, kde která houba roste. Jako by se s nimi dopředu domluvil. Když houbu našel, shýbl se k ní, mluvil na ni a opatrně — jako ptáče vypadlé z hnízda — ji vyjímal ze země. Neboť houby jsou nesmírně křehká stvoření. Po lese se i v holinách pohyboval tanečním krokem. Když jste ho potkali, měli jste dojem, jako by se vznášel, sice asi jen milimetr nad zemí, ale vznášel. Houby totiž nesnášejí hromotluky, kteří dusají lesem. Znervózňuje je, když někdo třese s podhoubím.

Už jako tříletého kluka mě táta s sebou bral do lesa. Ve čtyři hodiny ráno mě vyndal z postýlky a v pyžamu mě nesl do lesa. V jedné ruce košík, druhou přidržoval mě. Před hřibem nebo křemeňákem mě postavil na zem. Probudil jsem se, houbu jsem vyndal ze země, táta ji očistil a dal do košíku. Pak mě zvedl ze země. Hned jsem zase usnul. Probudil jsem se před další houbou. Dodnes se mi zdá sen, ve kterém spím a probouzím se před houbami.

Houbaření patří k naší rodině. Bratranec Fanda „zdědil“ po tátovi Kakovský les i jeho houbařské umění. I on nosí v hlavě cesty lesních průvanů. Ty samozřejmě vanou jinak než v čase houbařských výprav mého táty, protože les neustále mění svou podobu.

Houbaří i moji dva synové. Hledají houby stylem, který se podobá jejich přístupu k fotbalu. Starší Jakub hraje fotbal jako o život, běhá zběsile po hřišti a když prohrává, derou se mu slzy do očí a za každou cenu chce výsledek otočit. Mladší Lukáš náměsíčně chodí po hřišti. Občas se k němu dokutálí míč a je z toho gól. Z prohry si nic nedělá. Když vyhrává, dělá si legraci ze soupeře. Jakub stále sleduje, jestli se neobjeví zpráva, že už rostou. A když se konečně na houbařských serverech objeví kýžená informace, pádí k lesu. Je schopný vyběhnout na houby o půlnoci s baterkou. Systematicky prohledává les. Běhá z jednoho konce lesa na druhý. Houby rostou tři neděle a v sobotu po obědě se Lukáš dostane do lesa. Prochází se po lesních cestách, jen výjimečně se odhodlá vstoupit do lesa. Přemítá o svých věcech. Oba synové k večeru vysypou svoje košíky na stůl a zjistí, že ty dvě hromady hub jsou skoro stejně veliké. Houby totiž nepreferují žádný fotbalový styl. Jsou neutrální.

V jedenácti letech jsem byl v dětské léčebně v Mariánských Lázních. Když nepršelo, sestry nás odvedly na kraj lesa k Medvědímu pramenu. Nedaleko pramenu jsem objevil březový háj, kde rostly nádherní křemenáči s červenými hlavami. Pokaždé jsem jich našel nejméně deset. Dal jsem je sestře, která nás u Medvědího pramene měla na dohled. Sestřička se mi líbila. Představoval jsem si, jak si křemeňáky obaluje na řízky. Jenže ona z nich dělala smaženici manželovi.

Jednoho dne byly v háji všechny křemenáči rozmačkaní. Brzy jsem odhalil příčinu jejich zkázy. Březový háj s vysokou trávou si vyhlídly milenecké páry k milostným schůzkám. Současně se jich tam sešlo několik. I další dny milenci ničili úrodu hub. Musel jsem tedy jednat. Nenáviděl jsem je. Jejich nahá hekající těla mě odpuzovala. Plížil jsem se vysokou trávou a vyměňoval jim hromádky svlečených svršků. S oblibou jsem klasickému mileneckému páru (muž a žena) odnesl mužské šaty a vyměnil je u jiného za ženské. V březovém hájku vystřídal milostné vzdechy křik milenců, kteří pokud se nechtěli vracet do lázeňských zařízení nazí, museli se obléknout do šatů opačného pohlaví. V lázních tyto návraty od Medvědího pramenu vyvolávaly poprask.

O osm let později jsem se s průduškami léčil u Štrbského plesa ve Vysokých Tatrách. Seznámil jsem se tam s krásnou Slovenkou, která žila v Paříži. Prý v jedné domácnosti s toreadorem, který jednou za čtrnáct dní dojížděl na koridu do Španělska. Z nedostatku jiných vhodných prostor jsem s ní skončil v březovém háji. Když jsem se svlékal, obezřetně jsem se rozhlížel kolem sebe. Měl jsem své zkušenosti od Medvědího pramene. Šatstvo jsem si pečlivě srovnal. Slovenka zavrtěla nechápavě hlavou: Toreador je mnohem spontánnější než ty, ten, když je se mnou, hází hadry kolem sebe jako smyslů zbavený.

Při návratu do lázní dívka nešťastnou náhodou rozkopla křemeňák. Řekl jsem jí, aby si příště dala pozor. Ani jsem nezvýšil hlas. Bylo to jen upozornění, žádná výtka.

Asi za půl roku mi z Paříže poslala balíček s knihou „Pařížských rozhovorů“ Georga Stefana Trollera. Napsala do ní věnování, jako by byla její autorkou. „Sex, co to vůbec znamená? Že člověk běhá kolem v bikinách, ve velké dekoltáži? Myslím, že jsem opravdu sexy, ale to není záležitost plastiky, ale spíše určitého vyzařování, něčeho, co každý správný chlap hned vycítí, i když se člověk zjeví v babiččiných šatech po kotníky. Capito?“ V dopise mě pozvala do Paříže. S toreadorem se rozešla.

Odepsal jsem jí, že u nás právě vypukla Husákova normalizace a že se ven jen tak nedostanu.

Na pohledu s Eiffelkou mi oznámila, že děkuje bohu za normalizaci, když takovej debil jako já díky ní musí zůstat doma. Moc dobře si pamatuje, že jsem měl větší zájem o houby než o ni. Když je někdo blbej houbař, tak jím zůstane nadosmrti. I kdyby uměl houby hledat nejlíp na světě.

Křemeňák s červenou hlavou je pro mě ta nejkrásnější houba. Když ho nenajdu, houbařská sezona nestála za nic.

Láďa Solomčík

(houbař, mykolog amatér)

Pro mě je normální přijít k lesu, vystoupit z auta nebo z vlaku u lesa, pozdravit slušně: dobrý den, lese, tak jsme zase tady, a co se týká hub, tak to ne, maximálně člověk říká: nemáš tady bráchu někde, a segru? (smích). Se známým nimrodem jsme byli na tom ohnivci rakouským a ptali jsme se na český kačenky, povídá, že teď na konci března bude už nějaká vystrkovat hlavičku, ale to správný období nastane, až když rozkvetou orseje.

Docent Zdeněk Šafář

(mykolog)

O kačenách se říká, že jejich sezóna začíná tehdy, když v Praze začíná kvést zlatej déšť. Májovky začnou, až budou kopřivy ke kolenům.

Odvážní muži a odvážné ženy na houbách

Houby hledáme a sbíráme v lese, v košíku si je odneseme domů a tam je nějak tepelně upravíme a posléze sníme. Vlastně si tak v kostce prožijeme podstatný kus dějin lidstva. Antropolog Claude-Lévi Strauss parafrázoval vývoj člověka jako cestu od syrového k vařenému. Houbař, herec a spisovatel Ivan Vyskočil se domnívá, že se v nás dosud objevují atavismy, dědictví po předcích. V normálním životním rytmu se neprojeví a najednou, jestli jsme poněkud ozvláštněni, jak tvrdí Ivan Vyskočil, si sami v sobě všimneme houbaře, houbaře-lovce. Stačí si tedy uvědomit, odkud vane ten atavismus, obout si holínky, narazit klobouk, popadnout košík a vyrazit do lesa. A nechat se vést očima, čichem nebo dokonce hmatem či sluchem, jak zjistíme na následujících stránkách.

Atavismy jsou dnes v kurzu. Módní etnopediatrie chce lovce a sběrače dokonce rehabilitovat. Především tedy jde o jejich způsob výchovy dětí, kdy ještě fungovala volná ruka přírody. Nevím, jestli etnopediatři zkoumají houbařovo chování jako určitý atavismus mající svůj původ na úsvitu dějin. Možná by se přiučili.

Houby ale rostou nejen v lese nebo na zahradě nebo sklepě nebo v dřevěné stěně vaší chaty, ale nepohrdnou ani džemem ve sklenici a nezvané vezmou místo i mezi vašimi prsty. Lov a sběr hub může tak mít podobně hybridní podobu jako současná válka. Ale v naší knize se budeme věnovat jen takříkajíc velkým houbám, které jsou v košíku vidět, prostě těm, kvůli kterým houbaříme. Mikroskopické houby přenecháme odborníkům s mikroskopy.

OD KORÁLOVÉHO ÚTESU K URNIČCE

Jak je to s krásou hub? Většině houbařů připadají krásné houby, které se dají jíst. To je dáno naším lovecko-sběračským atavismem. Ale houby jsou krásné samy o sobě. Nemusíme si pokaždé představovat, že houby hodíme na pánev a pak je budeme polykat. I v českém lese můžeme obdivovat houby, které se podobají květům orchidejí nebo bizarním výjevům běžným na korálovém útesu pod mořskou hladinou. Stačí najít sytě červeného ohnivce rakouského. Na stejné stránce „Přehledu hub střední Evropy“ najdeme hnědočernou urničku pohárovou ztělesňující náladu dekadentní básně. Jsou to paradoxy ve světě hub.

TAJEMNÉ BYTOSTI

O houbách se často píše jako o tajemných bytostech. Houby totiž nejsou rostliny, neprovozují fotosyntézu a v získávání obživy jejich počínání připomíná spíše živočichy, i když jejich způsob získávání potravy a její konzumace přesahuje naši představivost. Tajemství hub souvisí především s existencí jejich „těla“ v podzemí. Houbové mycelium často operuje na hektarových rozlohách a jeho fungování není probádané. A jeho stáří, které dosahuje tisíců let, nás obyčejné smrtelníky naplňuje posvátnou hrůzou. A tak se uchylujeme k metaforám a v úvahách o myceliu se nám vybavuje internet nebo i alchymistická zásada, co je nahoře, to je i dole. Instalací Postnaturalia sestrojenou z elektronického odpadu, vzorků umělých květin (mohou to být i plodnice hub), pořadačů s herbáři a video-dokumentací vzniku jednotlivých objektů vytvořil sochař Krištof Kintera umělou krajinu. Nebo to je archeologický průzkum naší civilizace? Který se propadá nebo roste do podoby houbového mycelia. Žampiony, které vyrostly na místě, kam se vyhazovaly zbytky po výrobě malinové šťávy, voněly po malinách. Nezní to zlověstně?

Na houbařské výpravě do lesa v naší duši vanou lovecké atavismy. Svým způsobem jsou tajemné i spory. Jejich prostřednictvím naplňují houby povětří. Jedna houbová plodnice vypustí do vzduchu miliony spor, někdy miliardy. Kdybych byl autorem hororů, položil bych si otázku, jestli plodnice hub nejsou periskopy mycelií a formou biliónů spor „neodposlouchávají“ svět. V lepším případě.

PIONÝŘI HOUBAŘENÍ

Pionýrské období zkoumání světa hub našeho věku, tedy bez znalosti odkazu neolitických lovců, se odehrávalo především v druhé polovině 19. století a na začátku století dvacátého, zhruba současně s dobýváním amerického západu. Zápas mykologů se vedl za rozšíření počtu druhů hub, které lidé budou moci konzumovat bez obavy, že se otráví. Počet hub, které byly tehdy považovány za jedovaté, byl úctyhodný. Ale stoprocentní jistota o jejich škodlivosti nepanovala. Naši průkopníci mykologie a houbaření, v Čechách tyto dvě disciplíny vždy velmi souvisely, se zachovali jako hrdinové. Houby, které byly dosud považovány za jedovaté, sami ochutnávali a sledovali, jak jejich tělo bude reagovat. Pokud se chtěli stát uznávaným mykologem-pionýrem, museli jste mít na svém kontě nejméně padesát otrav různými houbami. Odvážní průzkumníci zkoušeli účinky hub i na svých příbuzných, milenkách a přátelích. Protože pionýři častými otravami mohli získat rezistenci. Hromadné otravy proto nebyly žádnou zvláštností. V tomto čase se ke světu hub hodil spíše než přívlastek báječný dobrodružný. V dějinách pěstování a sběru ovoce a zeleniny tak vzrušující období asi nenajdeme. Okruh jedlých hub je nyní už hodně široký, ale pokusy o jeho rozšíření stále pokračují. A občas veřejnost šokuje oznámení, že houba, která byla celá staletí považovaná za jedlou, je ve skutečnosti jedovatá. Takovou houbou se stala například čechratka podvinutá. Houba, kterou na svém obrazu Růžencová slavnost, namaloval Albrecht Dürer.

Tedy i dnes by se měl houbař především naučit rozeznat jedlé houby od těch jedovatých.

HOUBAŘOVA VÁŠEŇ V BARCELONĚ

Charakter české houbařské vášně jsem si uvědomil v hlavním městě Katalánska. V Barceloně jsem bydlel v hotelu El Palace, kde svého času měl apartmá Salvador Dalí. V hotelovém výtahu jsem každý den potkával herce Fernanda Reye, který hrál titulní role v Buñuelových filmech „Nenápadný půvab buržozie“ a „Viridiana“. Ve výtahu jsem s Reyem mluvil o počasí a přitom jsem měl před očima surrealistickou scénu z „Viridiany“ s kostelním zvonem, ve kterém se kymácí Reyova hlava. Nemohl jsem se toho obrazu zbavit. Obíhal jsem galerie s Picassovými a Miroovými obrazy, v různém denním a nočním osvětlení jsem hleděl na Gaudího domy. Ale ani tyto zážitky netrumfly návštěvu tržnice La Boqueria na bulváru Rambla. Na dlouhých stolech i na zemi ležely ohromné hromady pravých ryzců. Ryzce tam musela přivážet nákladní auta. Ryzce připravené po katalánsku (česnek, estragon, špetka muškátu a pepř se dobře promísí s houbami a lehce dusí pět minut; pak se směs podlije sladkým dezertním vínem a dusí ještě pár minut) na toastech pokapaných olivovým olejem a rajčatovou šťávou jsem si objednával v různých podnicích třikrát denně. A každý den jsem chodil do tržnice La Boqueria a sledoval, co se s ryzci děje. Hodně se prodávaly a stále je přivážely. Třetí den mi došlo, že už nikdy nebudu mít radost, až najdu ryzce. V zemi jednoho z největších znalců anatomie lidských vášní, filmového režiséra Luise Buñuela, jsem si uvědomil banální věc, že nejdůležitější podmínkou vášně je nedostatkovost objektu té vášně. A tuto první podmínku zrodu vášně houby v českých lesích splňují. Další důležitou věcí je existence přinejmenším dvou nápadníků, aby mohl vzniknout milostný trojúhelník. O milostných trojúhelnících si počtete u Dostojevského. A vzhledem k počtu vášnivých českých houbařů jsou u nás houby pořádně rozmazlené. Neboť u nás houby jsou ve středu pořádně velkého mnohoúhelníku houbařů. A houba je rozmarná potvora, která si často vybere ten nesprávný košík, většinou to ovšem není ten můj. Nejvíc ji vzrušují oči někoho, kdo ji vůbec nehledá. V tomto ohledu její ženské reakce nemají chybu. A co je důležité: (české) houbaře taková situace nepřemožitelně láká.

Vezmeme-li do úvahy hromady pravých ryzců v barcelonské tržnici La Boqueria, pak nám musí být jasné, proč Katalánci nejsou vášnivými houbaři. A také možná proč mají takového analytika vášní, jakým je Luis Buñuel.

A štěstí takové bytosti, myslíme houbu, samozřejmě stoupá nejen s rozšiřujícím se počtem nápadníků, ale musí ji těšit proměny složení, nejen věkového, ale národnostního. Podle svědectví Benjamina Kurase zažívají stanoviště hub ve Velké Británii boom. Utkávají se na nich houbaři z Itálie s Poláky. Zasahují tam i Češi. Dokonce začínají houby sbírat Britové, zřejmě jde o jedince s českými předky, s milenkami z Prahy apod. Uvidíme, co s houbami na britských ostrovech provede brexit.

ČEŠI V ZAHRANIČÍ

Po roce 1989 čeští houbaři zažívají jedno z nejzajímavějších období své historie. Ubývá zemědělské půdy, přibývá lesů. Houbaři obsadili vojenská pásma. Se vstupem Česka do Evropské unie se otevřely hranice. Do Krkonoš pronikli polští sběrači borůvek. A čeští houbaři rozšířili svá teritoria do rakouských a německých lesů.

Vanutí atavismů získává nový rozměr. Ale nejspíše má charakter nevinné šachové hry. Jinak ani hrát neumíme.

KONGRES EVROPSKÝCH MYKOLOGŮ V ČESKOSLOVENSKU

Když jsem četl zprávu o kongresu evropských mykologů v Československu v roce 1960, připadlo mi, že zážitek zahraničních účastníků kongresu mohl být srovnatelný s nadšenými dojmy návštěvníků československé expozice na bruselské výstavě EXPO, které se konalo o dva roky dříve. Ostatně v české restauraci se tenkrát v Bruselu podávala i houbová jídla. Vedoucí restaurace se jmenoval Miroslav Hříbek.

Do Československa se na kongres sjeli mykologové z celé Evropy, z Francie jich dorazilo osmatřicet, přijeli Holanďané, Britové, i dva účastníci ze Spojených států. Kongres trval čtrnáct dní. Nezajímají mě odborná jednání, spíše nadšení z mykologické erudice Alberta Piláta a dalších českých mykologů, houbařské exkurze do nejkrásnějších českých a slovenských lesů; při návštěvě boubínského pralesa se možná zrodil holandský obdiv k české krajině, pobavilo mě oblečení zahraničních mykologů, jehož lesní charakter předčil i české modely. Za všechny popíšu fotku zástupce NDR mykologa E. Pieschela s batohem, který mohl nosit Král Šumavy. Muž s obřím břichem v obřím saku, jezdeckých rajtkách, holinách, v rádiovce, s úřednickou taškou plnou mykologických traktátů v pravé ruce, v levé drží obrovský proutěný koš, neboť mykolog-houbař musí být stále ve střehu.

Zahraniční mykologové si u nás museli připadat jak v houbařském nebi: česká houbařská vášeň je překvapila, viděli velký zájem veřejnosti na výstavě hub v pražském Radiopaláci, navštívili výstavy fotografií hub, obrazů a keramiky s houbovými náměty. Vrcholem programu kongresu byla výstava hub v budově brněnské hospodářské školy, kam každý den přiváželi čerstvé exponáty z celého Československa, které doplňovaly Ušákovy obrazy hub z Pilátových atlasů, dřevěné modely hub řezbářského mistra Josefa Rulíška nebo kresby Karla Svolinského k poštovním známkám s houbami. Užité umění reprezentoval soubor keramiky Houby sochařky Marie Leontovyčové-Lošákové (!). Fotografie O. Staňka nazvaná Odkvétající krasavice podle Alberta Piláta mistrovsky naznačila nové cesty při uměleckém portrétování hub.

„Tentokrát bylo připraveno celkem 17 houbových jídel, a to: houbová solanka (oblíbené jídlo ruské kuchyně), obložené housky, topinky s houbovou směsí, pirožky s houbovou směsí, plněné křehké košíčky, papriky plněné houbovým salátem, plněné papriky v rajské omáčce s rýží, houbový nákyp, houbové karbanátky s bramborovým salátem, kotletky s křenovou omáčkou, žampiony s vejcem a sýrem na lasturách, houbový puding, mleté maso plněné houbami, smažené houby, houby smažené v těstíčku a houby s vajíčkem. Materiál, z něhož byla připravena houbová jídla, jak zajistili členové odbočky, byly výhradně tržní houby, zvláště opomíjené druhy. Z připravených jídel a hub, naložených v octovém nálevu byla uspořádána zvláštní exposice. Účastníkům sjezdu byly pokrmy předkládány k ochutnávání v síni, v níž byla instalována souborná výstava obrazů hub Vilmy Leskové a ve vedlejší representativní klubovně školy. Při lákavé zevní úpravě vystavených jídel a jejich vzorném servírování žáky školy pro veřejné stravování nebylo ani potřebí, aby Jana a Helena Křížovy vlastním ochutnáváním dokazovaly, že předkládaná houbová jídla mohou zájemci jíst bez jakýchkoliv obav; i tak se obě předváděčky zhostily své úlohy s obdivuhodnou vytrvalostí.“

Právě závěrečný projev nejvíce nadchl účastníky kongresu: k odvážným mužům-mykologům, kteří experimentovali s houbami, se připojují odvážné ženy.

„Pokud se týká mé osoby, byl jsem se v sobotu odreagovávat na houbách se svým bratránkem Karlem. Dojeli jsme ještě za tmy k lesu a pak utíkali k lesu, aby nám to nikdo nesebral. Našli jsme s malým Jiříkem 27 červených křemenáčů a byl to kromě My Fair Lady, příjezdu Rusů můj nejzajímavější zážitek roku. Já si strašně přál, abych našel u břízy — a to si přeju už dvacet let — dva křemenáče a představte si, když jsem k té bříze přišel, tak tam stály takoví velcí a já si říkal, že když se mi tohle splnilo, že se mi splní všechno i to, že jednou přijedete Vy na ten štrúdl a na chatu, kde budeme píct kozu. Já taky tak toužil po těch křemenáčích, jako touží lidi po vlastní zemi a dovedu to snad trošičku pochopit, i když asi ne úplně. Jinak je mi celkem slušně, žeru prášky, mám jich dost a žádný nepotřebuji.“

(Z dopisu Oty Pavla Arnoštu Lustigovi z 1. 10. 1968)

„Obojích bylo letos množství nevídané a požehnané. Pokud se hub týče, chovaly se dokonale; rostly na dobrých i špatných místech, rostly i na lukách a uprostřed cest, samotářsky i v rodinné pospolitosti, a dělaly, co mohly, aby se co nejvíc podobaly školním modelům a obrázkům hub jedlých a jedovatých. I byly hříbečky bílé, kterým se říká nakládačky, hříbky žemlově osmahlé a kaštanově hnědé hřiby, až po staré, vážné hřibany s hlavou brunátně černou, ojíněnou do modra; byly vztyčené křemeňáky na silných nožkách, byly nádherné muchomůrky, byly růžové a zelené rodiny holubinek, shluky popelavých a černých havelek, družiny klouzků a kdeco, v hojnosti téměř pravěké.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Houby, fotbal, korida

Odvážní muži a odvážné ženy na houbách