Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

David Balda, Petr Kult

NARUŠITEL

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 7095. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická

Redakční úprava Markéta Šlaufová

Jazyková korektura Radka Svobodová

Návrh obálky TypoText, s. r. o.,

podle plakátu Jana Poukara (POUKARdesign)

Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.

První vydání, Praha 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2019

Text © David Balda, Petr Kult, 2019

Fotografie © ACTORESS PRODUCTION, s. r. o., Jan Šmída, 2019

Fotografie na obálce Patrik Borecký

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

ISBN 978-80-271-2422-0 (ePub)

ISBN 978-80-271-2421-3 (pdf)

ISBN 978-80-247-2561-1 (print)

Napsáno dle předlohy scénáře k filmu Narušitel.

Podle skutečných událostí.

PROLOG

Večerní potemnělou oblohu pokrývají jen šedivě ponuré mraky. Ticho narušuje pouze dramatické vrčení letadla. Jako by i ono podtrhovalo, že teď jde vážně o všechno a není už cesty zpět.

Pilot středního věku se snaží zachovat klid a jeho pohyby jsou rozvážné jako vždy. Jen oči prozrazují, že má strach. Uvědomuje si, že tohle je jediná šance na záchranu. Další už nebude. Proto nervózní Vladislav neustále monitoruje okolí, jestli je již nezachytil radar. Snaží se držet letadlo poblíž mraků, ve kterých by se mohl dobře skrýt před případným nebezpečím. Jestli to teď praskne, bude po všem. Ale už to nejde zastavit. Auto s manželkou a mladším synem Davidem mezitím ujíždí někde tam dole po silnici, zatímco jeho letadlo je ve vzduchu. Kdyby teď došlo k odhalení, nedopadlo by to pro nikoho dobře.

Pilot letadla má rodinu, dva malé syny. Právě kvůli nim to všechno podstupuje, kvůli jejich bezpečí a budoucnosti. Přesvědčuje sám sebe, že tohle musí vyjít.

Z toku dalších myšlenek ho vytrhne hlas jeho staršího syna.

„Tati, nemůže se nám nic stát?“

Vladislav ho uklidňuje, aby neměl strach, že všechno dobře dopadne. Nahlas vyslovenou odpovědí jako by přesvědčoval sám sebe. Najednou si je i on sám jistý, že všechno klapne.

Při průletu hustými šedivými mračny ubezpečuje synka, že za pár minut dorazí tam, kam potřebují. Jen hlásek vzadu v hlavě, i když se ho snaží umlčet, mu pořád našeptává, že zrada může přijít v každé vteřině, úplně nečekaně.

Letoun C-105 smetanově bílé barvy s tmavě modrými a rudě červenými pruhy letí v nízké výšce a otec malého Petra neustále přesvědčuje, že všechno zvládnou. Přesto se Petr ještě jednou zeptá: „Nemůže nás ta stíhačka najít, tati?“

Odpověď zní sebevědomě a přesvědčivě: „Neboj, vím, jak se jim schovat v mracích…“

SOUČASNOST

Ponuře šedivý podzimní den jako kdyby připomínal atmosférou ten, ve kterém to tehdy před mnoha lety začalo. Na parapet starého hnědého okna dílny Vladislava Kučery bubnuje déšť. Místnost, kde sedí nyní již postarší pilot se svým vnukem Filipem, osvětluje jen jedna lampa visící u stropu.

Pod oknem, zvenčí zčásti zarostlým mokrým plazivým plevelem, stojí starý ponk se svěrákem obklopený z obou stran dvěma plechovými skříněmi – žlutou a tmavě zelenou. Po zdech dílny visí nejrůznější hadry. Před ponkem sedí na dvou starých židlích dědeček a jeho vnuk. Filip si svého dědečka znovu a znovu prohlíží. Vladislav sice už dávno získal nějakou tu vrásku, hnědou barvu vlasů vystřídala šeď, ale stále nezapře své charisma pilota. Dokonce se zdá, jako by se s věkem ještě prohlubovalo a dostalo nový rozměr. Stále má pevný postoj a hrdost ve tváři. Filipovi připadá, že stačí jeden pohled a člověk ví, s kým má tu čest. I když Vladislav mlčí, Filip cítí, že z něj vyzařuje něco výjimečného: respekt, ale zároveň i klid a moudrost, životní zkušenost. Jako by se hrdost letců na význam jejich poslání přenesla i do jejich obličejů. Je to ale současně i vlastenectví a láska k létání, k volnosti, kterou při něm mají. Když se Vladislav postaví k letadlu, je na první pohled jasné, že patří neodmyslitelně k sobě.

Teď sedí na židli v místě, kde se doslova odehrávaly dějiny. Přestože je Filipovi teprve sedmnáct a za prarodiči jezdí jen občas, rád pomáhá dědovi v dílně a asistuje mu. Učí se od zkušeného člověka a uvažuje o tom, že by taky chtěl být pilotem. Geny se nezapřou.

„Fildo, podej mi šroubovák, ten úzkej,“ prolomí dlouhé ticho Vladislav zabraný do práce. Filip přiskočí a podá nástroj dědečkovi.

Soudržnou atmosféru v dílně naruší dáma v letech s dlouhými zrzavými vlasy úhledně stočenými do drdolu. Jakmile vstoupí do místnosti, objeví se spolu s ní sebejistota, zkušenost, ale také ráznost a přímost. Je to Filipova babička a Vladislavova manželka Alena, která toho po boku svého muže zažila víc než dost. Po tak dlouhé době si už zvykla, že její muž často pracuje mlčky v dílně na něčem, čemu ona vůbec nerozumí. Za ta léta se navíc naučila, jak si poradit s přehnanou skromností svého manžela, který nerad přiznává, co všechno zažil a co dokázal.

„Kluci, pojďte se najíst, ať vám to nevystydne,“ vyzve je.

„Ano, babičko, hned přijdeme,“ Vladislav zabraný do práce ani nezvedne oči.

„Byla jsem na poště, přišel ti dopis,“ pokračuje Alena.

„Ale, copak to přišlo? Zas nějaká pojišťovna?“ nenechá se děda Vladislav rozhodit.

„Je to od Chmelů,“ odpoví mu Alena, jako by si byla jistá, že tohle bude jejího muže zajímat. Vladislava ta informace opravdu vytrhne z pracovní pozornosti. Nejistě, až znepokojeně se podívá na manželku, vyskočí ze židle a vytrhne jí z ruky obálku, kterou nedočkavě otevírá. Vytáhne z ní list papíru a stačí jen krátká vteřina, jeden pohled. Po jeho tváři se rozlije smutek. Věděl, že to někdy přijde, ale nečekal to tak brzy. Je mu jasné, co se stalo, a zcela vyvedený z míry se opírá o stůl. Udělalo se mu lehce nevolno.

„Je ti dobře?“ ptá se babička Alena, ale odpovědi se nedočká.

Vladislav rozloží dopis, který přišel, a dostane ze sebe jen: „Zdeněk…“

Alena hned pochopí, co se stalo. Je to parte životního kamaráda a leteckého instruktora Zdeňka Chmely, kterého Vladislav zná od svých mladých let. Zdeněk byl tím, kdo ho všechno naučil a kdo za ním, jako jediný kromě Aleny, stál při všem špatném a zlém, co se mu přihodilo. Ihned se mu vybavuje, čím vším si prošli, čemu museli čelit. Zdeněk se pro Vladislava stal symbolem dobra, hrdinství a obětavosti.

Filip by chtěl být také v obraze, chtěl by se dozvědět, co se stalo: „Kdo byl Zdeněk?“

Jeho děda mu jen stroze vysvětlí: „Jeden můj kolega, se kterým jsem lítal na stíhačkách.“

Filipa jeho odpověď překvapí: „Na stíhačkách?“

Vladislav souhlasně pokyvuje hlavou, ale přitom ještě doopravdy nevěří tomu, co se stalo, že Zdeněk už není.

Filip má najednou pocit, že nastala možnost a ten správný okamžik, aby konečně trochu poodhalil osud svého dědečka, který mu je, kvůli jeho skromnosti a nemluvnosti, pořád tak trochu záhadou. Vycítí, že teď je správná chvíle začít se vyptávat na celý jeho život. Kdy jindy než v takový ponurý podzimní den, kdy je nejlepší někam zalézt a povídat si příběhy, jako je tenhle.

Vladislav pomalu pokračuje ve vysvětlování, kdo byl Zdeněk: „Hodně jsme toho spolu zažili a taky se zamotali do jednoho velkýho maléru. Byl to můj kamarád, největší kamarád. Než jsem ho poznal, měli jsme partu čtyř kluků z naší vesnice.“

A tím začíná celé vyprávění. O více než 40 let dříve…

KAPITOLA PRVNÍ

POLE

Léto v roce 1960 je slunečné a teplé. Slunce se tyčí vysoko na nebi, žlutá, zelená a hnědá barva luk a polí vytváří ostrý kontrast s modrým blankytem oblohy, na které se občas vznáší bílošedý mrak. Celá příroda se sice nachází na vrcholu rozkvětu a plná síly, ale současně už začíná vypadat trochu unaveně tím divokým žárem. Klid prázdninového odpoledne a obvyklou přírodní harmonii narušují jen čtyři chlapci v předškolním věku – Pavel, Michal, Matěj a Vláďa.

Poslední jmenovaný je tím, kdo vyčnívá, i když je to jen malý chlapec s tmavě zelenou leteckou přilbou na hlavě, v letních trenkách a bledě modré košili, na které má připnutý zlatý odznak RAF. S nevinným a trošku přitroublým výrazem si jako jediný z chlapců něco nese. Je to model letadla C-105. Chová ho hrdě v náruči. Když se setká s ostatními chlapci, kteří pobíhají po poli, pyšně jim svůj model ukazuje.

„Kluci, koukněte, co jsem postavil s tátou!“ řekne Vláďa s pýchou v hlase.

Kluci na něj nevěřícně koukají a každý tak trošku závidí, že takový krásný kousek také nevlastní.

„To je vojenský, stopětka, lítaj v tom klukovníci,“ poučuje Vláďa své kamarády, přičemž udělá dětskou chybu v pojmenování vojenské hodnosti.

Jeden z kluků ale rozhodně nesouhlasí: „To kecáš, klukovníci lítaj na migách…“

„Jo, na patnáctkách,“ doplňuje ho další.

Povídání kluků netrvá dlouho, jejich pozornost přiláká cosi, co nikdo z nich nečekal, ale co přišlo doslova jako rána z čistého nebe.

„Koukejte, koukejte, tamhle letí ta tvoje stopětka!“

Z blankytné modře nebe se vynoří opěvovaný model C-105, tentokrát skutečný. Chlapci jsou nadšení, nic takového doposud nezažili, tak radostí poskakují a mávají pilotovi. Tmavě zelený výcvikový armádní letoun prolétl přímo nad jejich hlavami, pak ještě zvládl několik okruhů nad poli. Všichni jsou jako u vytržení, když pilot letadla hýbe křídly zprava doleva a zase zpátky. Za chvíli je po všem.

Po tomhle zážitku má Vláďa bez váhání jasno v tom, co je jeho nové životní poslání. Stojí na poli, v rukou drží své první letadlo a s uhrančivou zasněností, ale s jistotou sobě vlastní pronese:

„Já taky jednou budu pilot.“

KAPITOLA DRUHÁ

POPRVÉ V JÁMĚ LVOVÉ

I o čtrnáct let později, v roce 1974, je nebe jako vymetené. Autobus Škoda RTO nebesky modré barvy, známý pro své elegantní oblé tvary karoserie a oken, jede venkovskou krajinou po úzké asfaltové silnici. Jeho střecha je neobvykle prosklená, a tak dovnitř autobusu proudí sluneční svit, který toho dne pálí ažaž. Cestu lemují odkvetlé listnaté stromy, za nimiž se rozprostírají jen samá pole. Uvnitř vozu sedí čtyři chlapci, vlastně spíš už mladí dvacetiletí muži, kteří si před pár lety na poli přáli dostat se jednou blízko k letadlům. Za chvíli se jim jejich sen začne plnit.

Kromě nich je v autobusu několik dalších cestujících a řidič v tmavě modré uniformě ČSAD, který objímá široké oprýskané kolo volantu a soustředí se na jízdu. Budíky autobusu ukazují rychlost okolo padesáti kilometrů za hodinu. Řidič se ani nemůže přes rachot motoru zaposlouchat do rozhovorů cestujících. Stejně tak i každý z pasažérů, který by chtěl sdělit něco dalšímu člověku, by musel mluvit hodně nahlas.

Trochu znuděnému Vladislavovi, který z okna autobusu sleduje ubíhající krajinu, se na bílém tričku hrdě tyčí zlatý odznak RAF. Jeho velké přání, které poprvé vyslovil na poli nedaleko odsud před čtrnácti lety, ho neopustilo. Konečně má příležitost splnit si svůj sen. Každá minuta strávená v autobusu směr svazarmovské letiště je pro něj utrpením a zbytečným čekáním na to nejlepší, co ho mohlo v životě potkat. Konečně bude moci být nablízku letadlům. Jasně si vzpomíná, jak si před několika lety přál, aby se někdy dostal do vzduchu, aby pocítil to samé jako letec, který kdysi proletěl nad jejich dětskými hlavami. Jeho kamarádi Pavel a Michal zas tak nadšení nejsou, ale jedou s ním v očekávání aspoň malého dobrodružství. Pavel si píská a Michal prostě sedí a čeká, až dojedou do cíle. Čtvrtý z party kamarádů Matěj se rozvaluje na sedačce a po chvíli ukáže sebejistě do krajiny:

„Hele, kluci, tamhle je letiště. Můj děda Otmar to tam domluvil, bude se o nás starat nějakej Zdeněk, tak to hlavně nepokazte, jasný?“

Až teď si Pavel všimne Vláďova odznaku: „Láďo, Láďo, sundej si to!“ Ukáže Vláďovi na hruď.

„Proč?“ nechápe Vláďa.

Do hovoru se rozhodně vmísí Michal: „Ty lidi jsou nuly, odpadlíci, zrádci národa.“

Vladislava slova jeho přátel zaskočí. „To myslíš vážně? Ty piloti jsou hrdinové. Bojovali za tuhle zemi, než to tady zabraly bolševický svině, jako jste vy dva!“ argumentuje trochu dopáleně Vláďa. Ostatní cestující se pohoršeně otočí. Matěj se Vládi zastane a souhlasí s ním. Oba jsou z názoru svých kamarádů docela překvapení, ale blížící se roztržku přeruší řidič lakonickými slovy: „Letiště Hořice.“

„Pojďte, jdeme, kašleme na to,“ utne hovor Matěj a společně s ostatními opustí autobus. Postupně vyskočí ze schodů na asfaltovou cestu a před nimi se rozprostře výjev, který budou vídat ještě mnoho let. Několik betonových sloupů s elektrickými dráty, za nimi pár mladých břízek, veliká pole. Podél letiště je vysázená asi desítka vysokých topolů, díky nimž je Svazarm rozpoznatelný už z dálky. Za bílými budovami svazarmovského letiště včetně hangárů v dáli prolétne poměrně nízko malé výcvikové letadlo. Blízkost toho všeho nechá klukům zapomenout na neshody z autobusu a dají, především Vláďa s Matějem, průchod svému nadšení. Spokojeně se na sebe podívají a jako jeden muž vykročí směrem do otevřené brány letiště, kde na ně má čekat pilot Zdeněk.

Zkušený pětatřicetiletý Zdeněk si mezitím, než se bude věnovat mladým mužům, užívá každou vteřinu strávenou ve vzduchu, lehce se usmívá a stáčí přitom letadlo nad polní krajinu okolo letiště. S klidným uspokojením pozoruje stříbrné linie železniční trati a křižovatku dvou asfaltových cest pod sebou. Je čas nahlásit do vysílačky přistání a měkce dosednout.

Když s letadlem přijede až před hangár, kde stojí uchvácení chlapci, začne si sundávat pásy.

Kluci věnují veškerou svoji pozornost letadlu. Je to škoda, protože Zdeněk Chmela je vysoký, charismatický pilot s lehce prošedivělými vlasy učesanými na stranu. Na sobě má svítivě bílé tričko s krátkým rukávem a tmavé kalhoty. Kdyby kluci dávali pozor, všimli by si, že je to typ, který toho dost dokáže vyjádřit pouhým pohledem, je sebejistý a pevný v těle i v tom, co říká. Umí se usmát, ale i natvrdo říct, co si myslí.

Když vystoupí z letadla, Vláďa, Matěj, Pavel i Michal ho ostýchavě pozdraví. Zdeněk se opře o kabinu letadla.

„Ahoj, kluci, tak to jste vy, kteří chtějí k nám do aeroklubu? Já jsem Zdeněk.“

Vladislav se k němu hned žene a chce si s ním potřást rukou.

„A kdy se dostaneme nahoru?“ vyhrkne nedočkavě.

„To nebude tak jednoduchý. Nejdřív si ty mašiny musíte osahat, trochu teorie, trochu práce na zemi, abychom to tady v klubu měli hezký. A pak, když to vydržíte, jako že já doufám, že jo, pak se dostanete do vzduchu. Ale můžete začít tím, že mi s tímhle pomůžete dovnitř – a tam to můžete umejt, jo?“ vysvětlí jim Zdeněk a zadá klukům jejich první úkol.

Vláďovi čekání na výcvik nevadí, je rád, že bude moci být nablízku letadlům, ať už je to jakkoliv.

Pavla ale pilotova odpověď překvapí: „Počkat, my nebudeme lítat?“

Zdeněk znovu zopakuje: „Teď jsem to říkal, mladej. Nejdřív práce na zemi, potom radost nad zemí. Tak jdeme. Jeden na konec křídla, druhej na druhej, a opatrně dopředu, pomalu.“

Mrzutý Pavel je zklamaný, a tak místo aby sám pomáhal, jen popohání Matěje, aby tlačil. Dobrodružství si představoval trochu jinak. Naopak Vláďa se ihned nadšeně rozběhne k letadlu.

Další den je na rozdíl od toho předešlého, kdy bylo krásné slunečné počasí, plný deště a napětí. Vladislav, Matěj, Pavel a Michal umývají letadlo uvnitř hangáru. Už tak pošmournou atmosféru ještě zhorší příchod neznámého muže. Zastaví se tak, aby mu nebylo vidět do obličeje, nepozdraví, nepředstaví se, jen strnule stojí a jakoby lhostejně se rozhlíží. Je to agent StB. Tváří v tvář nevinným osobám si užívá, jakou má nad nimi moc. Stačí jeden špatný pohyb, gesto, úšklebek – a estébák si může vymyslet, co chce. Přišel se do Svazarmu ukázat proto, aby bylo všem jasné, že mají mít strach.

Po chvíli si neznámý muž zapálí cigaretu. Na sobě má světle hnědou bundu a tmavě hnědé tesilky, hnědočerné vlasy ulíznuté dozadu. Opovržlivě sleduje práci v hangáru.

Na chlapcích se čím dál víc projevuje nervozita a strach. Napjaté ticho rozetne až přicházející Zdeněk. V momentě, kdy zahlédne neznámého muže, se zarazí, ale pak do něj vjede mírný vztek.

„Přejete si, pane?“ křikne.

Muž na něj dál hledí stejně arogantně jako předtím, ale nic neodpoví.

Zdeněk tedy ještě naštvaně dodá: „Tady se nekouří, jen abyste to věděl!“

Estébák pomalu vejde do hangáru, přičemž se výraz v jeho obličeji vůbec nezmění. Najednou uhasí zpola vykouřenou cigaretu o křídlo letadla. Zdeněk tenhle neobvyklý a pro piloty naprosto nepřípustný výjev pozoruje a dusí v sobě vztek. Ví, že nemůže nic udělat, protože by si koledoval o průšvih. Je to ze strany agenta jasná provokace. Nakonec muž beze slova odejde. Ze všech sice spadne napětí a tíseň, ale ve vzduchu stále zůstává zlost.

Vladislav se rozhlédne a napadne ho, že by měl za mužem vyběhnout a něco mu říct. Jeho váhání si všimne Zdeněk a zastaví ho: „Nedělej to.“

Vladislav jen kroutí hlavou: „Svině jedny, kvůli takovejm položil můj děda život.“

Teprve teď si Zdeněk všimne jeho odznaku. Aby odlehčil situaci,, zeptá se: „Tak co, ještě vás ta práce baví, kluci?“

Z mytí sice dvakrát nadšení nejsou, ale z jejich odpovědí je jasné, že je letadla zaujala. Nejvíc nadšeně zní Vláďa: „Krásný mašinky.“

Zdeněk se potěšeně usměje: „Tak pro dnešek končíme, můžete jít. Přijďte zase zítra ráno, budeme pokračovat.“

Kluci se pomalu rozcházejí. Zdeňkovi najednou dojde, že Vladislav mluvil o svém dědovi. Zastaví ho: „Vláďo, pojď se mnou, někoho ti ukážu.“

Ukázka z filmu Narušitel

KAPITOLA TŘETÍ

OTMAR

Klub letiště tvoří malá místnost s několika dřevěnými lavicemi, dvěma stoly a obrázky s leteckými motivy, které visí rozvěšené po zdech. Po pravé straně se nachází malý bar s několika barovými židlemi. Skrze dvě malá okna zakrytá růžovými závěsy proniká do místnosti jen minimum světla. Klub slouží jako místo pro setkávání lidí, kteří se ve Svazarmu pohybují. Chodí sem nejen pracovat nebo plánovat trasy letu, ale i odpočívat.

Když Zdeněk s Vláďou vejdou, hned si povšimnou staršího muže v uniformě se značně prošedivělými vlasy a tváří, jejíž rysy už dávno ztratily svou původní pevnost. Vladislav si hned uvědomí, že ten starý pán má charisma a jakýsi letecký šarm, a pomyslí si, že z něj vyzařuje hrdost a síla. Z tváře starého muže, který sedí ve svazarmovském klubu, srší dobro.

Je to člověk, který zažil obranu vlasti ve druhé světové válce a jistě se ho dotkla i ta první světová. Aureolu muže dotváří i jeho tmavě modrá uniforma pilotů RAF. Je trochu nezvyklé vidět někoho v této uniformě, není totiž běžné, aby ji bývalí letci v současné době nosili.

Starý muž ji ale stále nosí z hrdosti. Je mu sice už trochu velká, ale na síle osobnosti mu to rozhodně neubírá. Na hlavě má navíc letecký baret s odznakem RAF, který býval zlatě svítivý. V ruce drží sešit, který si soustředěně prohlíží. Před ním na stole stojí lahev piva a půllitr.

Vladislavův údiv přeruší Zdeněk: „Rád bych ti představil plukovníka Otmara. Pana pilota. Lítal v RAF.“

Vláďa se zarazí, jako kdyby v posvátné úctě ani nevěděl, jestli může starému muži podat ruku. Nakonec se osmělí: „Páni, moc mě těší, já jsem Vladislav.“

Otmar mu nabídne místo u stolu. Vláďa se cítí poctěn – ještě se mu nikdy nestalo, aby seděl u stolu s člověkem, který zažil válku a hrdě se ukazoval ve své staré uniformě. Otmara zase těší, že o něj někdo jeví zájem, že ještě existují lidé, navíc mladí, kteří nezapomněli a vědí, že byli ještě jiní hrdinové než ti, o kterých se teď mluví nejvíce. Vladislav si obdivně prohlíží Otmarovu uniformu a jeho zrak se zarazí při pohledu na vyznamenání.

„Vy máte odznak 312. perutě,“ vykřikne obdivně.

„Ano, chlapče, z Norfolku.“

„To je operace Varsity, je to tak?“

Odpovědi se ale nedočká. Otmara otázka viditelně zneklidní a jeho vlídný obličej získá najednou ustaraný výraz a bývalý pilot dělá, jako by nic neslyšel. Vladislav to moc nechápe a tázavě se podívá na Zdeňka. Ten se k němu nakloní a šeptem mu vysvětlí: „Přišel tam o kamaráda.“

Vláďa se snaží nastalou situaci zachránit a nepřestává být starým pilotem fascinován: „Jste hrdina, pane Otmare, pro mě jste hrdina. A to, že to ty bolševický svině nechápou, to je jiná věc…“

Zdeněk mu rychle skočí do řeči a umlčí ho: „Dávej si pozor, co říkáš, jsou tady informátoři! Viděls v hangáru, ne?“

Vladislavovi dojde, co právě řekl, a zmlkne.

Otmar si ho ale pobaveně prohlíží: „Jak se jmenuješ?“

„Kučera.“

Ve starém pilotovi hrkne, zarazí se, ale po chvilce pokračuje: „Tak přece Kučera! Na svého dědečka můžeš být setsakramentsky hrdý, to byl vynikající chlap. V každé situaci na něho bylo spolehnutí. Dobrý člověk to byl, opravdu dobrý,“ řekne Otmar.

„To je pravda, to byl, ale bohužel jsem ho nepoznal, umřel během války. Vy jste ho znal?“ zajímá se Vladislav.

Otmar znovu předstírá, že jeho otázku neslyšel, a místo toho se obrátí ke Zdeňkovi: „Nauč ho pořádně lítat, ať je z něho takový dobrý pilot, jako byl jeho děda.“ Pak se znovu otočí na Vláďu: „A ty ani nevíš, jakou máš kliku, že máš za učitele tady Zdeňka. Je to vynikající vojenský pilot a lítá na migách. Občas se na mě přijede podívat, aby mi tady nebylo smutno.“

Zdeněk jen skromně povzdechne: „Na tebe nemám,“ což Otmara pobaví.

„Skoč si pro pivo,“ vybídne Zdeněk Vláďu, aby odlehčil napětí.

„A vy si něco dáte?“ zeptá se Vladislav jako očarovaný z toho, že ho přijali mezi sebe, aniž si všimne, že Otmar i Zdeněk už pivo mají.

Pro létání je dnes to nejkrásnější možné počasí – dokonalá viditelnost. Také toho piloti využívají. Nad vesničkami za letištěm a rovinami luk i tam, kde se začínají zvedat lesnaté pahorky, krouží několik letadel. Nad travnatou drahou letiště se téměř potkávají německý dvouplošník Bücker, což je kus vyrobený později v Aero Vodochody pod vojenským označením C-104, a československý letoun C-105. Slunné počasí má vliv na náladu těch, kteří letí ve vzduchu, i těch, kteří zůstali na zemi. Všichni se cítí příjemně.

Jediný mráček představuje auto Státní bezpečnosti stojící u brány letiště s dvěma agenty, kteří pozorně sledují dění u hangárů i v okolí. Pozornost věnují samozřejmě i čtveřici kluků, která zrovna prochází branou. Ti je také zaregistrují. Obzvlášť Matěje jejich přítomnost znepokojí. Jeho široký úsměv rázem spadne do lehkého úleku hraničícího s vyděšením. Nejdřív zpomalí svůj krok, pak se ale znovu rozejde jakoby nic. Nestojí o žádné potíže.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PROLOG

SOUČASNOST

POLE

POPRVÉ V JÁMĚ LVOVÉ

OTMAR

NEČEKANÉ ZVRATY

DRAKOUŠ

SMYČKA SE UTAHUJE

ZÁVĚREČNÉ SLOVO REŽISÉRA A SPOLUAUTORA SCÉNÁŘE DAVIDA BALDY