Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Cesta do neznáma

Vydání první

Copyright © 2007 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2239. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Seeking Love vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., v roce 2007

Český překlad © 2019 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2019 Martina Černá

Přebal a vazba © 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1014-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1015-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Barbara Cartland

Cesta do neznáma

Zamilovaným jsem vždy radila,

aby psali milostné dopisy.

Slova, která vychází z hlubin srdce a duše,

pak působí radost a jsou navěky

opatrována jako poklad.

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1897

„Ne, papá. To přece nemyslíte vážně!“

Marina Fullertonová stála v salonu před svým otcem a oči se jí plnily slzami. I když se snažila nedat své city najevo, celá se třásla.

„Už jsem se rozhodl, Marino. Myslím, že je to pro nás oba to nejlepší.“

„Ale tak krátce po matčině pohřbu přece nemohu odjet. Kdo jí bude dávat každý týden květiny na hrob?“

Pohlédla na otce, ale to už věděla, že veškerý odpor je marný.

Ačkoli jí bylo pouhých dvacet let, už ji stihla tragédie. Před šesti strašlivými týdny zemřela na následky jezdecké nehody její milovaná matka.

Odjela na venkov za nemocným příbuzným a vyrazila si na projížďku na koni, jehož neznala. Stájník ji varoval, že je to opravdu divoký kůň, matka však byla zkušená jezdkyně a jeho námitek si nevšímala.

Cválala právě do kopce, když kůň zaslechl výstřel z pušky místního statkáře a postavil se na zadní. Marinina matka se neudržela, spadla do příkopu a kůň ji za sebou smýkal skrz živý plot.

Jen díky tomu, že s ní jel podkoní, ji našli tak brzy, přesto jí však nebylo pomoci – zlomila si vaz.

Marina si až příliš živě pamatovala den, kdy se to stalo. Vrátila se z příjemné návštěvy od své přítelkyně lady Henrietty d’Astugesové a zjistila, že závěsy v salonu jsou zatažené a všechno služebnictvo pláče.

Zprvu si myslela, že zemře žalem. Otec se ji nijak nesnažil utěšit. Až do dne pohřbu se ukrýval ve své pracovně a zpíjel se do němoty. A tak se Marina musela vzchopit a sama bez pomoci obstarat všechny záležitosti kolem pohřbu. Když se otec opět objevil, byl z něj jiný člověk.

Vždycky býval přísný, ale nyní byl chladný a odtažitý a odmítal každý Marinin pokus překonat propast, která se mezi nimi rozevírala.

Nikdy v životě se necítila tak osaměle, a kdyby ji nepodporovali její přátelé – zejména Henrietta – nejspíše by nedokázala žít dál.

A nyní, před pouhými několika okamžiky, jí otec oznámil, že nesnese, aby jeho vlastní dcera zůstávala nadále v domě.

Marinu bolelo u srdce, když se k ní otec otočil zády a prohlížel si světlezelenou zeď. Zoufale si přála, aby ho její slzy přiměly změnit názor, ale bylo docela jasné, že se na ni nedokáže ani dívat.

Často slýchala, že se své matce podobá, a nyní se to zjevně obrátilo proti ní.

Po chvíli, která se zdála být věčností, se k ní sir Henry Fullerton otočil, a aniž by jí pohlédl do pátravých očí, odpověděl chladným hlasem: „Kladení květin na její hrob ti ji nevrátí, Marino. Ne, musíš začít nový život a pobyt ve Francii na to bude nejlepší. V jazycích jsi byla vždy slabá, teď budeš mít skvělou příležitost se zlepšit.

Oslovil jsem své přátele, které znám už roky. Monsieur a madame Solangeovi mi odpověděli, že ti rádi poskytnou nový domov. Měla bys být za takovou příležitost vděčná.“

V modrých očích neměl žádný výraz.

„Ale papá,“ prosila Marina a padla na kolena, „nechápu, proč tu nemohu zůstat s vámi. Teď když tu mamá nebude, budete mne potřebovat více než dříve.“

Tvář sira Henryho ztmavla zlobou a Marina si uvědomila, že zašla příliš daleko. Otec ze srdce nenáviděl, když se s ním někdo přel o něco, o čem on již rozhodl. A kvůli jeho vznětlivé povaze nebylo radno ho dráždit.

„Dcero, jak se opovažuješ odporovat mé moudrosti?“ zahřímal a v jeho tónu zazněla hrozba.

Ačkoli na Marinu nikdy nevztáhl ruku, během několika posledních týdnů se jeho chování stalo nevyzpytatelným a ona se ho začala bát.

Všímala si, jak se utrhuje na sloužící – dokonce i na majordoma Fromea, který mu sloužil ještě dávno předtím, než se oženil s její matkou – a jak nedůtklivě se chová k jejich psovi Montymu.

Nebohý krátkosrstý retrívr těžce nesl, že ho jeho pán zanedbává, a nyní s ním dokonce musel na procházku sloužící Jonas, protože se zdálo, že o něj otec zcela ztratil zájem.

„Ne, papá,“ odvětila nakonec po dlouhém mlčení.

„To rád slyším. V pátek odjedeš do Paříže. Postarám se o veškeré zařizování. Tvá služebná Ellen s tebou pojede jako gardedáma. Nebylo by vhodné, aby mladá dívka cestovala sama.“

„Ano, papá.“

„Nuže dobrá, řekl jsem ti vše, co jsem měl na srdci. Můžeš jít.“

Marina se zvedla. Cítila se mizerně.

Ještě jednou se na otce zkoumavě zadívala, ale ten si jí už nevšímal. Stál u okna do Harley Street a hleděl ven.

Marina smutně vzala za měděnou kliku dveří salonu a odkráčela. U srdce ji bolelo.

Propustil mne jako služku, tesknila v duchu, když stoupala po schodech do svého pokoje. Nevím, čím jsem si to zasloužila.

V pokoji na ni čekala Ellen, která se o ni starala už odmalička, a i když už byla Marina velká, stále se snažila uspokojit každou její potřebu.

Marina nebyla ještě dost stará na to, aby měla vlastní komornou, ale Ellen dokázala téměř vše, co potřebovala.

„Slečno Marino, plakala jste. Co se stalo?“

Hned jak Marina vstoupila do své pudrově růžové ložnice, služebná se k ní rozběhla.

Ellen byla skrznaskrz Irka a dvakrát se nerozmýšlela, jestli má nebo nemá někoho obejmout.

„Pojďte se posadit vedle mě na postel, slečno, a povězte mi, co se, proboha, stalo.“

„Ach Ellen.“ Marina se rozplakala. „Papá se ke mně obrátil zády.“

„Ale no tak, co je tohle za nesmysl? Stýská se vám po mamince, to je celé.“

„Ne, Ellen. Papá už mne tady nechce. Řekl mi to.“

„Váš otec vás nesmírně miluje, slečno Marino –“

„Tak proč mne posílá do Francie?“

Ellen se od Mariny odtáhla a zatvářila se zděšeně. „To jste se musela splést. Právě nás opustila vaše drahá matka, proč by vás nechtěl mít po svém boku?“

Marinina drobná ramena se otřásala vzlyky a tváře měla mokré od slz.

„Je to pravda. Právě mi sdělil, že mám příští týden odjet do Paříže a že pojedeš se mnou. Copak ti o tom neřekl?“

Ellen se zatvářila překvapeně. „Ne, neřekl mi nic, slečno Marino.“

„Myslím, že papá už mě nedokáže milovat, Ellen,“ zašeptala Marina. Hlas se jí chvěl dojetím.

„Nesmysl!“

„Tak proč mě posílá pryč?“

Ellen ji znovu objala. V široké červenolící tváři se jí zračil zmatený výraz.

„To já nevím, slečno Marino. Ale jisté je, že zrovna teď není ve své kůži, pokud omluvíte mou otevřenost.“

„Proč mě tedy alespoň nepošle na venkov? Máme mnoho příbuzných v Suffolku, tam by mi nevadilo žít delší dobu. Ale ve Francii? Nebudu moci navštěvovat matčin hrob ani své přátele. Vypadá to, jako by mne posílal pryč, protože mu matku připomínám.“

A znovu se rozplakala. „Snad si to papá rozmyslí,“ vzlykala.

„Snad ano,“ odtušila Ellen.

Jakmile ta slova vyřkla, ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř vešla hospodyně paní Bainesová.

„Ach Ellen, tady jsi. Přišla jsem ti sdělit, že zanedlouho odcestuješ se slečnou Marinou do Francie. Sir Henry laskavě svolil, že můžeš jít odpoledne nakoupit vše, co budeš ty i slečna na cestu potřebovat. Frome ti dá po obědě peníze.“

Pokývla Marině a tiše odešla.

Marina nešťastně hleděla na Ellen.

„Nu,“ vydechla Ellen, která se snažila strávit, co jí právě paní Bainesová řekla, „váš otec to přece jen myslel vážně.“

„Ani na okamžik jsem o tom nepochybovala. Papá není člověk, který by říkal věci do větru.“

„Půjdu se podívat, v jakém stavu jsou vaše cestovní šaty, slečno, a pak musíme sepsat seznam věcí, které budeme potřebovat.“

Marina se otočila k fotografii své matky, která stála na nočním stolku, a zoufale si přála, aby bývala nezemřela, aby neudělala tu hloupost, že nasedla na nebezpečného koně –

Mamá, ach mamá, plakala v duchu. Proč jen tu nejste – živá a zdravá? Vy byste nedovolila, aby mne papá poslal pryč jako nějakou služebnou.

Druhého dne si Marinin otec nechal dívku zavolat do pracovny a oznámil jí, že odjezd byl stanoven na neděli.

„Měla by ses rozloučit s přáteli,“ dodal, když jí podával jízdenky na vlak, „dlouho se s nimi neuvidíš.“

„Ano, papá,“ odvětila Marina tiše. Cítila, jak se jí do očí tlačí slzy.

Prohlížela si jízdenky a přála si, aby je mohla hodit do krbu, kde hořel malý oheň.

„Solangeovi jsou hodní, Marino, bude se ti u nich líbit. Monsieur Solange je velice vzdělaný, může tě toho hodně naučit. Má mou naprostou důvěru.“

„Ano, papá.“

„A nyní mne omluv, zanedlouho potřebuji odejít, jdu navštívit přítele. A nečekej mne na večeři, najím se v klubu.“

Marina se otočila na podpatku a vyšla z místnosti. Jízdenky ji pálily v dlani.

Zamířila nahoru, sestavila si seznam lidí, které chtěla navštívit, a pak vyškrtala ty, na které jí nezbude čas.

Georgiana je dnes odpoledne doma, tak ji navštívím. Za Lucindou zajedu zítra a za Irenou ve čtvrtek. Zbývá už jen Henrietta a Albert.

Marina si prohlížela svůj obraz v zrcadle toaletního stolku. Když myslela na bratra své přítelkyně, do tváří se jí nahrnula krev. Už dlouho pro něj měla slabost, možná se do něj dokonce zamilovala.

Na rozdíl od Mariny měl plavé vlasy, rovněž se pyšnil elegantním knírkem a jasnýma modrýma očima. Henrietta o něm říkávala, že je to dareba a budižkničemu. Zajímaly ho víc karty a dívky, které navštěvoval v šatnách divadel. V Marině nikdy neviděl víc než nezajímavou přítelkyni své sestry, přesto ji trápilo, že ho bude muset opustit.

Marinu nijak netěšilo, že se musí se svými přítelkyněmi rozloučit. Georgiana byla bez sebe a Lucinda jí odmítala uvěřit, dokud jí neukázala jízdenky.

Ve čtvrtek se Marina připravila na nejtěžší návštěvu – u Henrietty. Potkaly se ve škole a od té doby byly nerozlučnými přítelkyněmi.

Když stála před domem na Wimpole Street, ruka, kterou natahovala, aby zazvonila, se jí třásla. A když jí majordom Nicholls otvíral, srdce jí bušilo tak prudce, že mohla sotva dýchat.

„Ach, slečna Fullertonová. Pojďte dál, slečna Henrietta je v ranním salonku.“

Nicholls jí otevřel dveře a Marina vklouzla dovnitř. Henrietta v salonu soustředěně vyšívala, když však spatřila přítelkyni, zabodla jehlu do hedvábí nataženého v rámu a vyskočila, aby ji pozdravila.

„Marino! To je ale milé překvapení.“

Dívky se objaly. Než mohla Marina něco říci, slzy jí vhrkly do očí.

„Ach Henrietto, mám smutnou zprávu.“

„Copak se stalo – není to Monty?“ ptala se světlovlasá dívka s porcelánovou pletí. „Prosím, řekni, že Monty nezemřel.“

„Ne, nic takového se nestalo,“ uklidňovala ji Marina, usadila se na pohovku vedle ní a sundala si rukavice. „Posílají mne pryč.“

Henrietta si ji nechápavě změřila pohledem. „Jak to myslíš, posílají tě pryč? Obávám se, že ti nerozumím. Určitě jsi neudělala nic špatného, přece jen držíš smutek.“

Marina se podívala na své černé hedvábné šaty s jednoduchým krajkovým lemováním na rukávech.

„Ne, netýká se to ničeho, co jsem udělala. Papá se rozhodl, že už nechce, abych žila s ním, a posílá mne do Francie k přátelům.“

Henrietta ji vzala za ruku a obě přítelkyně chvíli mlčky nešťastně seděly vedle sebe.

„Myslím, že je to proto, že mu tolik připomínám mamá,“ pokračovala Marina. „Proto nesnese, abych s ním žila pod jednou střechou.“

Už to nedokázala vydržet a rozplakala se. Henrietta se ze všech sil snažila svou přítelkyni utěšit, ale nedařilo se jí to. Pak vstala, zazvonila na Nichollse a požádala ho, aby jim přinesl čaj. Za pár okamžiků se objevil s tácem.

„To je hrůza – hrůza,“ vzdychla Henrietta, když jim nalévala horkou tekutinu do bílých porcelánových šálků. „Zkoušela jsi mu to rozmluvit?“

Marina si vzala šálek, usrkla a cítila, jak ji čaj uklidňuje.

„Ano, zkoušela. Ale zdá se, že se papá už pevně rozhodl, a já s tím rozhodně nedokážu nic udělat.“

„U koho budeš bydlet?“

„Rodinní přátelé – Solangeovi. Už jsem se s nimi jednou setkala, když jsme před lety byli v Paříži. Mají moc milou dceru, která se jmenuje Monique. Určitě bude dobrou společnicí, ale, ach Henrietto, nechci opustit Londýn a své přítelkyně.“

Dívky seděly a tiše upíjely čaj – obraz zoufalství.

„Zdravíčko!“ Klid a mír náhle přerušil hlasitý výkřik. Dveře se otevřely a dovnitř vpadl Albert, Henriettin bratr.

„Dokonalé načasování, jako vždy,“ poznamenala Henrietta tiše.

„Henny, ty jedna stará kůže, neřeklas mi, že k nám přijde Marina.“

Vysoký plavovlasý mladík se postavil doprostřed salonku a založil si ruce v bok. Zdálo se, že si nevšiml, v jakém je Marina stavu, ani toho, že zjevně narušil soukromý rozhovor.

„Jenom procházím,“ zvolal vesele.

Právě v ten okamžik si Henrietta s Marinou všimly, že s ním přišel do místnosti ještě další člověk. Byl to muž kolem třicítky, stál tiše ve dveřích a s nervózním výrazem v pohledné tváři si uhlazoval zlatohnědé vlasy.

Henrietta jediným pohledem zjistila vše, dokonce i to, jakým způsobem si cizinec prohlíží nešťastnou Marinu.

„Čemu vděčíme za to potěšení, Marino? Mimochodem, moc mne mrzelo, co se stalo tvojí mamá. To je vážně smůla.“

Henrietta probodávala Alberta pohledem, ale ten si jí nevšímal a místo toho se zaměřil na tác se sušenkami.

„Marina se přišla rozloučit, Alberte,“ procedila Henrietta skrz sevřené zuby.

„Aha, a proč?“

„Odjíždí do Paříže.“

„To je skvělé. Mám za to, že právě tohle potřebuješ,“ odtušil Albert. „Jsem si jistý, že se ti tam bude líbit. Francouzi mají schopnost, že člověk zapomene na své trápení. Máme ve Francii příbuzné, jak víš, a stačí chvilka s nimi, aby se člověk zase cítil dobře.“

„Alberte, chvilka ve Francii těžko oživí Marininu matku,“ opáčila Henrietta a zatvářila se znechuceně nad jeho nedostatkem taktu.

Marina se cítila tak otřesená, že ani nedokázala odpovědět. Věděla samozřejmě, že Albert mluvil bezmyšlenkovitě a často nebral v potaz city druhých lidí, ale přesto ji jeho necitlivost zasáhla.

Po dlouhém tichu změnila Henrietta téma hovoru.

„Alberte, chováš se velice nezdvořile. Nepředstavil jsi nám svého přítele.“

Muž ve dveřích se na ni vděčně podíval a narovnal se v zádech.

„Sir Peter Bailey k vašim službám,“ oznámil a uklonil se nejprve Henriettě a poté Marině.

„Už jste se setkali, Henny – nepamatuješ se? Na novoročním večírku ve Wiltshiru.“

Henrietta se na muže zkoumavě zadívala.

„Jsem si jistá, že pokud by to byla pravda, pamatovala bych se na vás,“ řekla.

Sir Peter si odkašlal. „Obávám se, že jsme se skutečně setkali, lady Henrietto, v té době jsem však byl myšlenkami jinde, zažíval jsem zrovna obtížné období.“

„Co se stalo?“

„Měl jsem se oženit s jistou mladou dámou, jež však těsně před Vánoci zasnoubení zrušila. Proto jsem nebyl ve své kůži.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

Kapitola 1.