Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Fiona Cummins: Sběratel

Vydání první

Copyright © 2018 by Fiona Cummins

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2238. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Collector vydaného nakladatelstvím

Macmillian an imprint of Pan Macmillan, Londýn v roce 2018

Český překlad © 2019 Martin König

Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2019 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2019 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1011-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1012-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

Fiona Cummins

SBĚRATEL

Na památku Cherry Anthonyové,

první čtenářky a kamarádky.

„Jako trest musíš dát život za život, oko za oko, zub za zub, ruku za ruku, nohu za nohu, spáleninu za spáleninu, ránu za ránu, podlitinu za podlitinu.“

Exodus 21:24

„Syn nemůže sám od sebe činit nic než to, co vidí činit Otce. Co činí Otec, stejně činí i jeho Syn.“

Jan 5:19

NEDĚLE

SUNDAY MIRROR

24. 2. 2013

Rodiče pohřešované Clary Foyleové dnes napočítali sto dní od únosu své pětileté dcery.

Společně s přáteli a rodinou se Miles a Amy Foyleovi sejdou ke vzpomínce na Blackheath Common, aby zapálili svíčky a vypustili balonky.

Clara, která má tzv. klepetové ruce, v listopadu loňského roku zmizela po cestě domů ze školy. Hlavní podezřelý v případě jejího zmizení, „Řezník z Bromley“ Brian Howley, je po úniku z vyšetřovací vazby na útěku.

Podle tvrzení svědků, mezi nimiž je také příslušnice metropolitní policie Etta Fitzroyová, která byla krátce vrahovým zajatcem, je Howley sběratelem lidských koster s deformacemi.

Tyto kosti ukrýval v soukromém muzeu v domě svého zesnulého otce Marshalla Howleyho. Má se za to, že vzhledem k rodinné vazbě na londýnské Hunterovo muzeum, jímž byl tento bývalý pracovník noční směny v nemocnici posedlý, je tato hrůzná sbírka mnoho generací stará.

Jen pár okamžiků před tím, než byl dům Howleyho seniora zničen požárem, z něj byl zachráněn šestiletý Jakey Frith, chlapec trpící devastujícím kostním onemocněním zvaným syndrom zkamenělých lidí.

Rozsáhlé testy DNA lidských ostatků nalezených v popelu potvrdily, že jednou z obětí byla i dospívající Grace Rodriguezová, zvaná Dívka z lesa. Souvislost mezi jejím zmizením a Howleym detektivové objevili poté, co vyšlo najevo, že trpěla kostním onemocněním zvaným krční žebra.

Po Claře Foyleové se doposud žádné stopy najít nepodařilo.

1

22:17

Saul Anguish počítal údery srdce v intervalech mezi zubatými paprsky blesků a burácením nebe trhajícího hromu.

Čekal na déšť. Modlil se za něj. Déšť totiž matku téměř vždycky přivedl domů. A jestli se nevrátí, bude mrtvá. Možná ne úplně mrtvá. Ale možná že ano. Mohla by. Přípravou na tuto významnou životní událost Saul strávil velkou část svého života: představoval si tichý hlas toho cizího člověka v uniformě, který mu řekne, že tělo Glorie Anguishové bylo nalezeno někde v zapadlé uličce nebo v opuštěném koutě parku.

Na písek dopadaly tučné kapky. Všímal si, jak se jemná zrnka mění ve vlhké drobečky, které se rozlézaly, dokud se směsice rozbitého kamene, ulit a skla, během mnoha desetiletí rozdrcená dohladka, nezměnila ve špinavou a nevzhlednou hnědou plochu.

Zatímco stál u okna jako hlídač, za ním se připlížila noc, jež rohy místnosti pospojovala temnotou, a jeho srdce se dotkl stín.

Saul, jenž už nebyl chlapcem, ale ještě nebyl mužem, toto nekonečné čekání na matku nenáviděl. Bylo to hlavně proto, že v intervalech mezi obdobím znepokojení, doufání a chtění vznikaly jiné myšlenky.

Ty jiné myšlenky jej svědily a svíjely se, a přestože se ze všech sil snažil je neškrábat, vždycky zjistil, že jim nedokáže odolat.

Saul v kapse džínsů nahmatal opotřebovaný čistič dýmky z drátku a vlny, který si s matkou vyrobili přede všemi těmi lety. Paní Anguishovou tehdy u školní brány vyhledal školní poradce a specialista na učení a velice jemně naznačil, že by jí i jejímu devítiletému synovi mohla prospět série tvůrčích dílen, které na škole Leigh Park Juniors vedou pod názvem „Užívejte si svých dětí“.

Během první schůzky tehdy Saulova matka stočila čistič na dýmky do podoby obličeje s rukama a nohama a krví podlitýma očima se na synka usmála. Jeho úkolem pak bylo nalepit na něj černá vlákna vlny jako vlasy a na bledý plstěný flíček nakreslit pokřivený úsměv.

Loutka proti strachu. Aby s ní sdílel svá tajemství. Své obavy.

Rozmazaná inkoustová skvrna na tváři už byla dočista setřená, chmýří čističe dýmky bylo místy olysalé až na kov. Někdy, když si Saul toho stříbřitého záblesku všiml, napadlo jej, jaké by asi bylo dotknout se prsty ostnatého drátu pod proudem. Přitisknout chodidla na napájené koleje probíhající nádražím dole pod kopcem nedaleko lodí. Jaké by bylo držet matčinu tvář v písku, dokud by nepřestala bojovat a hýbat se. Tohle mu strach o její bezpečí způsoboval vždycky. Zlobil se kvůli tomu, ale také byl zmatený a nejistý v tom, co má cítit.

Rozprostírala se před ním propast, v níž se jako staří nepřátelé setkávaly bahno a příliv. Snášela se noc a on musel v její husté cloně pátrat po Glorii Anguishové, rozpolcen mezi přáním mít matku doma a svobodou spočívající v tom, že by na ni už nikdy nemusel čekat u okna.

Na obzoru zaregistroval nějaký pohyb. Takový závan něčeho. Saul napínal oči do deštivé tmy a snažil se rozeznat tvar. Loutku proti strachu mnul mezi prsty. Dokonce i v šestnácti letech si ji stále před spaním zasouval pod polštář, tohle však matce nikdy neřekl.

A potom, právě když uvažoval, zda by ji neměl jít ven hledat, tam najednou byla, potácela se po obrovské ploše pláže před jejich pronajatým domkem, cípy nezapnutého kabátu jí vlály ve větru a měsíc ji během jedné mezery mezi mraky nasvítil jako bodový reflektor.

Na to, aby poznal, že je opilá, ani nemusel cítit výpary z jejího dechu.

Gloria Anguishová se nemotorně obrátila, krátce se zahleděla podél pobřeží směrem ke vzdáleným světlům rafinérie a nejistým krokem se rozběhla. Saul si dokázal představit ten slabý lesk na čele a to, jak se bude drmolivě omlouvat, až jí otevře dveře a pustí ji dovnitř, kde jí naservíruje ztuhlé pečené fazole a studený, spálený toast.

Několik metrů od paty betonových schodů z pláže na vrchol travnatého kopce k jejich bytu Gloria jen na kratičký okamžik vypadla z rytmu. Bota se jí zachytila o hranu jedné menší skály a toto zastavení pohybu vyústilo ve ztrátu rovnováhy, načež se na úzkém pásu písku rozplácla. Saul čekal, až se vydrápe na kolena, pomalu se zvedne a vratkým krokem dojde domů stejně, jak tomu bylo mnohokrát předtím.

Matka však ležela bez hnutí, s čelistí uvolněnou a zlehka pootevřenou a s černými vlasy rozprostřenými jako mořské řasy.

Jako vlákna vlny.

Příliv, který už téměř vrcholil, jí teď jako nějaký přehnaně bodrý přítel dotíral na lem kabátu. Za tu dobu, než by si Saul zavázal tkaničky, seběhl dolů po schodech bytu, přeběhl přes silnici kolem laviček s pamětními plaketami a umírajícími růžemi a potom po příkrých schodech dolů na pláž, by se už matčiny plíce mohly naplnit slanou vodou.

Nebo možná, kdyby se opravdu hodně snažil, by se k ní mohl dostat přesně v tu chvíli, kdy jí ta trpká tekutina začne vtékat do úst.

Saul však zjistil, že má nohy přilepené ke špinavému koberci a že se nemůže pohnout, přestože od obrysu matčina těla nedokáže odtrhnout oči.

Ručičky na hodinkách tikaly kupředu a s každým jejich drobným pohybem se šance zmenšovala. Napadlo jej, zda má oči otevřené, nebo zavřené.

Bylo těžké si na to vzpomenout, když měl veškerou minulost zmuchlanou a nacpanou v koutku paměti asi tak, jako se muchlají igelitové tašky, ale jak ji tam viděl ležet na písku, vyvolalo to v něm něco, co tam měl napůl pohřbeného asi jako ty kondomy, které Fešák Dan minulý týden po šichtě na promenádě schoval pod molo.

Přimhouřil oči a snažil se dohlédnout až za své ostatní vzpomínky a najít ten okamžik mezi tisíci a tisíci ostatních.

A potom to našel. Ten den, kdy seděl na zkoušce 11 plus. Měsíc před jedenáctými narozeninami.

„Je to důležitý,“ řekla mu matka. „Neposer to.“ Chvilku se přehrabovala v kabelce a potom mu přejela palcem po tváři. „Uvidíme se pozdějc. Mám dost peněz na zmrzlinu pro nás pro voba.“

A on matku poslechl, opravdu ji poslechl. Test psal rychle, ale pečlivě. Zodpověděl všechny otázky a dokonce si i myslel, že některé odpovědi by mohl mít správně, protože mu na konci zbylo trochu času, kdy své dílo mohl zkontrolovat.

Když potom pohledem přejížděl po chumlu rodičů čekajících před vstupem do školy, usmíval se v duchu i navenek a už cítil mátu a čokoládu, chladivou a chutnou, jak se mu roztéká na jazyku. Gloria Anguishová však nikde v dohledu nebyla.

Dávno po tom, kdy už byly všechny děti pryč, když je rodiče odvezli za odměnu na pizzu nebo do kina, ještě pořád tam stál a opíral se o zábradlí, dokud s taškou a v kabátě nevyšla učitelka, která měla ten den dozor.

Nakonec to Saul vzdal a vydal se na dlouhou cestu domů.

Když si ten jedenáctiletý chlapec, který tak zoufale potřeboval maminku, odemkl a vstoupil, našel ji na posteli. Ležela na břiše s hlavou otočenou na stranu a s vlasy rozprostřenými kolem jako velký černý vějíř. Oči měla otevřené a na podlaze ležela prázdná láhev od vodky. Ve vzduchu se vznášel pach zoufalství a podzimního vedra.

„Mami!“ řekl. „Maminko!“ Třásl jí ramenem a plácal ji po zádech, Gloria mu však neodpovídala. Byla někde jinde, na místě, odkud ji nedokázal přivolat ani hlas vlastního syna.

Saul už to znal. Nestávalo se to často, ale stačilo to. Navlhčeným kouskem toaletního papíru jí setřel zvratky z brady a seděl na okraji postele, dokud nad ním nezvítězil hlad a on se nemusel zvednout, aby si udělal sendvič s džemem. S ním se vrátil do jejího pokoje a s matkou zůstal, dokud nezavřela oči, den nepřešel v noc a ta pak znovu v den.

Když se maminka s otisky pomačkaného ložního povlečení na tvářích konečně posadila – světlo úsvitu bylo chladné a nemilosrdné – Saul podřimoval s hlavou skoro až na hrudi. Spatřila spícího syna, ještě ve školním oblečení a s jahodově rudou skvrnou na puse, a hrudník jí probodl ostrý pocit viny. Viny a studu.

Zlehka se dotkla jeho ramene a chlapec otevřel oči, jako kdyby vůbec nespal, ale jen odpočíval, dokud se neprobudí.

„Zmrzku?“ nadhodila se slabým úsměvem.

Saul už na ni však neměl náladu.

Od té doby uteklo pět let a on na trik se zmrzlinou neskočil, ani když v minulém pololetí na výletě do West Endu před ním Cassidy Cranstonová z dívčí školy[1] sugestivně olizovala špičku té své. Pro něj už zmrzlina navždycky ponese pachuť zklamání.

1 V hrabství Essex se chlapci a dívky vzdělávají odděleně. Poznámka redaktorky.

Saul se znovu soustředil na pláž. Matka tam stále ležela a vlny už byly skoro u ní. Jedna noha sebou škubla, bylo to takové křečovité gesto, které v něm jako by cosi odemklo. Nečekaně zasažen myšlenkou, že by se k ní mohl dostat příliš pozdě, vyběhl z pokoje.

Sílící vítr už vlny napěnil k zuřivosti. Dopisní schránka rachotila. Zhruba v polovině cesty dolů po schodech z útesu si uvědomil, že na ni volá, a v ústech už cítil žluč zrady.

Mami, už jdu. Vydrž!

Déšť už také sílil, zaléval betonové schody glazurou a světlo z pouličních lamp halil do mlhy. Saul několikrát ztratil rovnováhu, a aby nespadl, musel se chytit zábradlí. Očima sledoval příliv, který už byl až příliš blízko. Při běhu k pláži, kdy rozkopával naplavené hřebeny oblázků a písku, se snažil zahlédnout obrys matčina těla a náhle propadl panice, že už spatří jen jeho zhroucenou masu unášenou na moře.

Zapátral očima na tom úseku pláže, na němž ležela. Vlny už byly u něj a rázně postupovaly vpřed. Brzy už tam nic nezbude, jen temně zpěněný příliv. Saul polkl, v ústech však měl sucho. Upřeně zíral do vody a hledal Glorii. Pátral po černých vlasech. Po bílých teniskách. Ona však prostě zmizela.

Voda mu pronikla látkou bot a on o několik vrávoravých kroků ucouvl a ztěžka se vyhoupl přes betonovou zídku, lemující okraj pláže. Měl by zavolat policii. Nebo pobřežní stráž. Měl by něco udělat. Jenomže Saul nevěděl co. Jak by mohl říct policistovi, že s pomocí vlastní matce čekal tak dlouho, až si ji vzal příliv? Mohli by jej zatknout. Co kdyby šel do vězení? To by o něj Cassidy Cranstonová zájem ztratila.

Rukama se zapřel o zídku a přes ústí řeky Temže se zahleděl k linii horizontu s navlečenými korálky oranžových světýlek. Nevolnost mu každičký nádech hned zase vytlačila do mrazivého vzduchu. Srdce mu v hrudi spirálovitě klesalo. Protože si nebyl jistý, co má dělat dál, zamířil ke schodům do kopce, k bezpečí bytu. Mohl by to bez maminky vůbec být domov?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Motto

NEDĚLE

SUNDAY MIRROR

1