The Favorite Sister

Copyright © Jessica Knoll, 2018

Translation © Dana Konvičková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN 978-80-7565-432-8

Pro všechny ženy, které znají ten pocit.

Sesterství je opravdu mocné. Umí také zabíjet. Většinou sestry.

Ti-Grace Atkinsonová

PROLOG

Kelly: Interview

Současnost

Nějaký muž, jehož jméno neznám, mi sáhne pod košili, aby připevnil kabel k malému mikrofonu na límečku. Chce po mně, ať něco řeknu – zvuková zkouška – a na jeden šílený okamžik mě napadne, že bych všem řekla pravdu. Brett je po smrti, a já nejsem nevinná. „Zkouška. Zkouška. Jedna. Dva. Tři.“ Nejenže nejsem upřímná. Jsem taky dost neoriginální. Zvukař si zkoušku přehrává a poslouchá. „Snažte se nemít vlasy přes levé rameno, hlídejte si to,“ povídá mi. Už měsíce jsem nebyla u holiče, ale ne proto, že bych se utápěla ve smutku a neměla na to pomyšlení. Říkám si, že takhle si diváci lépe všimnou, jak jsme si se sestrou podobné. Mám hezké vlasy. Ale Brett je měla nádherné. „Díky,“ odpovídám mu a spílám si, že jsem si nezapamatovala, jak se jmenuje. Brett by to věděla. Vždycky si hned zapamatovala křestní jména všech členů štábu – znala všechny od techniků po nekonečný harém asistentek producenta. Specialitkou mojí sestry bylo, že uměla zařídit, aby se obvykle nedoceňovaní lidé cítili důležití a docenění. A právě proto jsme se tu dnes, na důkaz této její skvělé vlastnosti, všichni sešli. A někteří z nás jsou více než připraveni tu o ní pronášet hrdinské lži.

Zvuk je v pořádku a já se usazuji na své místo před kamerou A, na tváři truchlivý výraz vdovy po padlém vojákovi. Místnost je malá a útulná jako kýčovité vánoční přáníčko – v krbu praská oheň a všude jsou měkká, polstrovaná křesílka. V bytě Jesse Barnesové jsem dnes poprvé. Docela mě překvapilo, že je sice velmi draze zařízený, ale ne o tolik větší než moje garsonka v Battery Parku, která mě každý měsíc patnáctého stojí většinu úspor. Jesse Barnesová má veleúspěšnou reality show na prestižním kabelovém programu, a stejně si může dovolit jenom těchhle devět set čtverečních stop. New York neoplývá nemovitostmi pro každý další šťastný a úspěšný život.

Jesse se objeví ve dveřích ložnice a změří si mě pohledem. „Lepší,“ pronese a má tím na mysli můj outfit. Z příprav šatníku na tohle interview jsem byla pološílená a vůbec jsem nevěděla, co na sebe, obešla jsem výprodeje, abych si nakonec dovolila něco nového za plnou cenu od Ann Taylor. Žádná veteš. Když se chystáte vystoupit v televizi a mluvit tam o své sestřičce, co umřela v pouhých sedmadvaceti letech, zasloužíte si na sebe jen to nejlepší.

Na místě jsem byla o patnáct minut dřív (lokace číslo jedna, Jessin obývák) a v naškrobené bílé košili a černých kalhotách do pasu jsem si připadala poněkud upjatě. Jesse se na mě sotva podívala a s odevzdaným povzdechem jen kývla na stylistku – skoro jako by očekávala, že ji svým zjevem zklamu. Během chvilky byl můj oděv truchlící starší sestry přetvořen, a to za pomoci rozedraných džínsů a tenisek. Košili mi do kontrastu s tím nechali, ale rukávy jsem si musela vyhrnout a košili mi zavázali v pase na uzel. Tohle je přece intimní, přátelský rozhovor u krbu u mě doma, ne nějaké velkolepé interview v pořadu Diane Sawyerové, sdělila Jesse stylistce stylem, jako bych snad já byla vzduch. Všimla si visačky s cenou, která byla malou zicherkou připevněná na vnitřní straně mých potupně odmítnutých černých kalhot, ale nijak se k tomu nevyjadřovala. Pravdou je, že Diane Sawyerová mi to interview nabídla a chtěla mi za něj dát půl milionu dolarů, ale já to kvůli Jesse odmítla. Jsem svobodná matka, co nosí oblečení, které se zítra pokusí vrátit.

Jesse Barnesová se posadí křížem proti mně a udělá něco, co mě naprosto zmate. Usměje se na mě. Celé dopoledne kolem mě kroužila, jako bych byla nějaký otravný hmyz, a velmi otevřeně mě ignorovala – což není v tak malém bytě nic jednoduchého. Jesse Barnesová ví, co se doopravdy stalo, to proto se ke mně chová tak nepředvídatelně. Je jasné, že mě potřebuje – asi byste si mysleli, že se na mě tedy bude usmívat víc a častěji. Problém je ale bohužel v tom, že i já potřebuju ji.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se mě a zní skoro nervózně. Všude kolem nás se blyští pytli obložené žluté nasvětlovací lampy s holými žárovkami, které jsou bez stínítek tak jasné, že dívat se do nich přímo bolí. Je to, jako bychom se připravovali na nějakou přírodní katastrofu, napadlo mě, když jsem je před chvílí poprvé zahlédla.

„Jasně,“ odpovím sebevědomým tónem, který jsem se naučila používat jako matka. Kdo je můj táta? Jak se jmenuje? Nevím. A co když na nás přijde do školy chlap s pistolí, mami? To se přece nikdy nestane, zlatíčko.

„Tak jdem na to, ať to máme rychle za sebou,“ řekne Jesse a pozvedne si k obličeji telefon, aby se ještě trošku dokrášlila, poklepávajíc při tom nohou ve vysoké armádní botě. Jesse se oblékala jako lesbická gotik Audrey Hepburnová, tohle mi řekla Brett ještě, než jsem se s ní setkala – a pak totéž zopakovala Jesse přímo do očí. Udělala to nejspíš proto, aby mi dala najevo, že na rozdíl od jiných žen, byla Jesse její kamarádka, a nejenom šéfová. Jesse a já jsme se začínaly kamarádit ještě před Brettinou smrtí, byl to takový náš soukromý vtípek, záchvěv nejistoty ve světě mé sestry, takový, co se neobjevil od doby, kdy se stala slavnou. Byl to strach, že se zase vracíme do svých dětských rolí – já jako slečna dokonalá a všemi milovaná, a ona zatracenec. Tenhle strach a tíhu z ní ale nikdo nemohl jen tak sejmout. No, tak jsi aspoň neměla dětství, které stálo za prd, že, říkávala mi pokaždé, když mě v dospělosti potkalo něco nepříjemného. Neměla jsem právo na to si stěžovat, že potřebuju vyčistit zubní kanálky – byla jsem přece celé dětství a pubertu mámina milovaná holčička, že ano. Co si ale Brett asi nikdy neuvědomila, bylo, proč mě měla máma vlastně radši. Mohla se mnou líp manipulovat – a už to samo o sobě teda vydalo za docela na prd dětství, že. Byla jsem její „ano, mami“ holčička a jen tak pro pořádek, nevysluhovalo mi to žádnou bezpodmínečnou lásku. Ne. Jenom se mi pořád a pořád snižovala limbo tyčka. Až už jsem se jednou nedokázala ohnout víc a hloub. Nešlo to. Zlomila jsem se.

„Všecko dobrý, Jess,“ povídá Lisa. Lisa je kreativní producentkou celé show a také jedinou osobou, která nebyla poblázněná z mojí sestry. Tedy, kromě mě samozřejmě. Nechápejte to špatně – já jsem svoji sestru milovala, ale taky jsem věděla, co je zač.

Nastávají poslední úpravy a přípravy: trocha lesku na rty, pár stříknutí laku na vlasy od přítomné stylistky, zkontrolovat dokonalý, zářivý úsměv – a žádné zbytky snídaně mezi zuby prosím. Scéna se vylidňuje a zanechává pouze hlavní protagonistky. Podmínky sice nejsou ideální, ale není tomu ještě ani rok, kdy jsem snila o tom, že MTA bude mít na autobusech plakáty upozorňující na Interview s Kelly Courtneyovou v pořadu Saluté.

Jesse začíná. „Kelly, chtěla bych ti moc poděkovat za to, že ses rozhodla podělit o svůj příběh s diváky Saluté.“ Hovoří citlivě a s účastným tónem, ale oči má temné a pohled tvrdý. „Dovol mi, abych vyjádřila, jak hluboce mě tvá ztráta mrzí. Vím, že hovořím za celou rodinu Saluté, když řeknu, že všichni trpíme spolu s tebou.“ Odmlčí se na tak dlouho, abych jí stačila poděkovat za účast. „Takový smutek, jak jistě sama víš nejlíp, je hotové tornádo emocí. Bolest, šok, zmatek, hněv.“ Kapička Jessiných slin přistane přímo pod mým okem. Setřu ji a v tu chvíli si uvědomím, že to musí vypadat, jako bych si utírala slzu. V tu chvíli Jesse přitvrdí: „Jak se držíš?“

„Držím se.“ Představuju si, jak se zkroucenými prsty vší silou přidržuju okraje střechy a před pádem dolů na ulici mě dělí jen pár nakreslených obláčků: Opravdu se chystám to udělat? Tohle si určitě musela říkat Stephanie. Kolikrát asi?

„Všimla jsem si, že nosíš sestřin prstýnek,“ pokračuje Jesse. „Můžeš se s námi podělit o důležitost toho šperku?“

Moje pravá ruka bezděky sklouzne k té levé a zakryje zlatý kov – jako bych snad měla strach, že se mi ho Jesse pokusí vzít. „Všechny ženy si nechaly před první sezónou udělat takové prstýnky,“ vysvětluju a palcem mnu ražený kov. Jako všechny Brettiny věci, až na boty, je mi i prstýnek velký. Když je chladno, musím ho nosit na palci. „Je na nich vyraženo SS – jako Statečné sestry.“

„A co tyhle Statečné sestry znázorňují?“

Že je ten šílený a nekonečný casting, kterým jsi je každý rok nutila procházet, nesrazil na kolena. Producenti byli pověstní tím, že si mezi jednotlivými sezónami s účastnicemi dost pohrávali. Natáhli do show nové ženy, mladší ženy, chytřejší ženy, ženy mnohem bohatší – nahráli je a poslali televizi k posouzení. Tyto potenciální nové „úlovky“ měly jen zabezpečit čerstvý vítr a trochu vzrušení. Zároveň se ale producenti ujistili, aby se o těchto krocích dozvěděly stávající účastnice, kterým bylo jasné, že žádná z nich není nenahraditelnou. A jestliže se chtěly ukázat i v další sezóně, musely si to nějak zasloužit. A věřte, že staré firmy by udělaly všechno proto, aby show nemusely opustit. Ještě nikdy nikdo neodešel z vlastní vůle, bez ohledu na to, co řekly vystrnaděné Štěsťokopky v médiích. Prostě vás vyrazili, anebo jste museli umřít – a upřímně si myslím, že smrt byla nejspíš ta lepší varianta. Když vás vyhodili, bylo už pro vás stejně po všem.

Pro Jen Greenbergovou, Stephanii Simmonsovou a mou sestru bylo otázkou hrdosti a cti, že patřily k původním Štěsťokopkám, vytrvaly a dokázaly se vždycky nějak dostat do další sezóny. Ty prstýnky si nechaly udělat, aby si vzájemně poblahopřály k úspěchu, a nebudeme si nic nalhávat, taky proto, aby daly těm nově příchozím (jako třeba mně) jasně najevo svou převahu.

„Ty prstýnky jsou naším vzájemným příslibem toho, že jako ženy se budeme snažit jedna druhou podporovat a držet nad vodou,“ opakuju naučeně.

„Jako ženy musíme jedna ke druhé přijmout tento závazek,“ pokračuje Jesse se zápalem člověka, který tomu, co říká, doopravdy věří, „obzvláště ve světě, který nás svým nastavením neustále sráží k zemi. A já bych teď chtěla dát tento slib i tobě, Kelly. Po tom, co se stalo Brett, by asi většina z nás chápala, kdybys z toho všeho chtěla vycouvat, prodat svůj podíl a předat vládu jiným. Místo toho jsi ale převzala úplnou kontrolu, a ještě zdvojnásobila obraty. A to všechno souběžně s tím, že jsi matkou a staráš se o tu nejchytřejší, nejobětavější a nejpodnikavější mladou dámu, co jsem měla tu čest poznat. Nejen, že jsi statečná. Jsi sálající hvězdou.“

Zmínka o dceři ve mně vyvolá atavistické emoce. Do tohohle nos nestrkej, pomyslím si asi trochu hloupě, protože jsem to nakonec byla já, kdo Laylu do tohohle všeho namočil.

„Kelly,“ pokračuje Jesse, „zaznamenali jsme silnou vlnu kritiky a nevole poté, co jsme oznámili, že se nejenže bude s vysíláním čtvrté řady pokračovat podle plánu, ale že se chystáme odvysílat také autentické a necenzurované záběry z toho konkrétního dne. Jelikož je ale celá show věnovaná síle žen a boji za naše práva, cítíme tady jistou zodpovědnost a povinnost to udělat  – předložit drsnou pravdu o domácím násilí. Jako tvoje přítelkyně vím, že jsi v tomto se Saluté souhlasila. Mohla bys nám o tom prosím povědět něco víc?“

I když vím, že nejsme a vlastně jsme ani nikdy žádné „přítelkyně“ nebyly, to slovo mě skoro zahřeje u srdce. Je úžasné být součástí Jessina světa. Mrzí mě, že se to ale muselo stát zrovna takhle – je mi to líto, opravdu, nejsem přece žádná zrůda – ale neměla bych se asi kvůli tomu ani cítit provinile. Všechno, co o mně Jesse řekla, je pravda. Postavila jsem společnost zase na nohy. Zdvojnásobila jsem příjmy. Vychovala jsem neobyčejnou dceru. Zasloužím si tu dneska být. Možná dokonce víc, než si to kdy zasloužila Brett.

„Já to vidím takhle, Jesse,“ odpovídám jí. „Kdyby se to, co se stalo sestře, přihodilo mně, nestála bych o nějakou cenzurovanou verzi pravdy“ – tohle verbální zrcadlení se u Jesse setká s téměř nepostřehnutelným přikývnutím – „jen proto, že je to snad lidem příjemnější. Měli bychom být konfrontováni s nepříjemnou realitou domácího násilí. Dokonce by nás to mělo traumatizovat. To je totiž snad to jediné, co nás přiměje k nějaké akci.“ Můj hlas nabírá na intenzitě, Jesse ke mně vztáhne ruku a sevře mou dlaň ve své. Gesto, které vydá malé tlesknutí, skoro jako bychom si spolu na něco plácly.

„Co kdybychom to vzaly pěkně od začátku?“ navrhuje, na svých prstech cítím, jak se jí zrychlil tep. Ale není nervózní, uvědomuju si s překvapením. Je vzrušená a plná očekávání.

Máma mi vždycky kladla na srdce, abych si sama vydělávala dost na to, aby mi muž nemohl nikdy udávat, co mám a nemám dělat. (Jako kdyby jí můj táta někdy říkal, co má nebo nemá dělat, nebo něco zakazoval.) Přesto jsem ale dneska tady a přijímám, nebo se o to aspoň dost snažím, přebírat rozkazy od ženy, která by ani na sekundu neváhala praštit mě silněji a tvrději než jakýkoli muž – tedy pokud bych neříkala a nedělala přesně to, co po mně chce. Pozbyla jsem svoji nezávislost. Už nemůžu dělat, co bych chtěla. Mám snad jinou možnost než začít vyprávět tu naši verzi toho, jak to všechno začalo?

ČÁST I

Preprodukce • květen 2017

KAPITOLA 1

Brett

Možná budoucí instruktorka jógy číslo čtyři má punkovou blond kštici a skoro kulturistické opálení. Jmenuje se Maureen a bývala ženou v domácnosti. Posledních sedm let strávila prací na dokumentu o exodu kmene Anlo-Ewe z Notsé do jihovýchodního cípu republiky Ghana. Kdyby to bylo jenom na mně, řekla bych, že hledání je u konce.

„Děkujeme, že jste sem k nám nahoru vážila takovou cestu,“ říká Kelly s blahosklonným úsměvem jasně naznačujícím, že nemá v plánu se s touhle ženou ještě setkat. Je mi jasné, že se rozhodla už ve chvíli, kdy si Maureen sundala kabát, a odhalila jasně růžovou sportovní podprsenku a po porodu vytahané bříško. Kelly po narození Layly nikdy nic takového neměla, byla tedy přesvědčená o tom, že to nemá nic společného s biologií a genetikou, ale jedná se jen o volbu. Špatnou volbu.

Během pohovoru jsem byla povětšinou potichu – tohle je Kellyina práce – ačkoli papírování kolem toho zase moje – Maureen se na mě ale neustále nervózně otáčí a stydlivě si žmoulá ruce.

„Možná, že to bude znít trošku vlezle,“ řekne, „ale nemůžu jen tak odejít bez toho, abych vám řekla, jaké štěstí má generace holek jako já, že teď máme na televizních obrazovkách někoho tak skvělého, jako jste vy. Možná bych se bývala osamostatnila mnohem dřív, kdyby mi někdo vám podobný ukázal, jak na to a jak skvělý může být život, když si uvědomíte svou cenu a to, kým doopravdy jste. Rozhodně bych tím ušetřila svoje děcka spoustě nepříjemnostem.“ Plácne se rukou přes pusu. „Doprdele.“ Vytřeští oči. „Áá, doprdele!“ A ještě víc. „Proč, sakra, nemůžu přestat? Hrozně moc se omlouvám.“

Hodím očkem po dvanáctileté neteři usazené v rohu místnosti, zaujatě si s někým textuje a nevnímá. Dneska tu neměla být, ale pes její chůvy prý snědl hroznové víno nebo co. Očividně nějak toxické. Obrátím se zpátky k Maureen. „Jak. Se. Opovažujete.“

Rozhostí se nepříjemné ticho. A když už to začíná být skoro nesnesitelné, ušklíbnu se na ni a zopakuju to. „Jak se jenom, doprdele, opovažujete?“

„Ježiš, vy si děláte srandu!“ Maureen se viditelně uleví a položí si ruce na kolena. Uklidněním vydechne a mezi zuby jí prosvistne něco mezi jemným hvízdnutím a zahihňáním.

„Klídek,“ zamumlá moje sestra a těmito dvěma děsivými slabikami mi připomene mámu. Naše matka dokázala umlčet vřískající alarm jen tím, že obrátila hlavu jeho směrem.

„Vaše dcera je mimochodem naprosto okouzlující,“ Maureen se obrátila pro změnu zase na Kelly, aby se zavděčila také sestře sledující nás se sevřenými rty. Byla to ale bohužel ta úplně nejhorší věc, kterou mohla o její dceři říct. Okouzlující. Úžasná. Exotická. Ta tvář. Ty vlasy. To všechno jen přilívá do ohně Kellyina hněvu. Moje dcera přece není žádné vzácné tropické ovoce, vyštěkne občas na cizí lidi, kteří se jí v dobré vůli snaží zavděčit. Je to normální dvanáctiletá holka. Prostě říkejte, že je milá.

Maureen si všimne výrazu v Kellyině tváři a nervózně se zasměje, naposled při tom pohlédne také na mě. „Měla byste vědět, že v naší knihovně se už dělají fronty na vaši knížku. Přede mnou jsou sice jenom dva lidi, ale stejně. Vždyť jste ji ještě ani nenapsala.“

Nabídnu jí talířek s načančanými donuty od Grindstone. Co je, kruci, špatně na těch od Dunkina? Dost by mě to zajímalo. Kelly se ale někde dočetla o těchhle designových donutech z Grub Street a trvala na tom, že se cestou musíme zastavit v Sag Harboru. „Za tohle si zasloužíte slaninový s javorovým sirupem.“ Spiklenecky mrknu na Maureen a ona se začervená jako žena mnohem mladšího věku, která se provdala za muže, a to i přes všechna svá fantazírování o nejlepší kamarádce.

…

„Přicházejí často?“ ptá se mě reportérka časopisu New York po Maureenině odchodu. Myslím, že se představila jako Erin. „Ženy, které vám vděčí za to, kým se dokázaly stát?“

„Neustále.“

„Proč myslíte, že se to děje?“

Propletu si prsty v zátylku a protáhnu se na židli. Přidrzlá, tím mě obvykle s chichotáním častují heterosexuální ženy. „Hádám, že se jim prostě líbím nebo co.“

Kelly nasadí nepříjemný výraz, o kterém by naše matka prohlásila, že jí zůstane. Přála bych si, aby ještě žila – aspoň bych jí mohla říct, že v něčem se opravdu nezmýlila.

„No, zdá se, že u vás to opravdu funguje,“ přitaká Erin a culí se. „Fííha!“ Ovívá si zrudlé tváře. „Kde si tady můžu odskočit?“

„Chodbou rovně a pak doleva,“ odpovídá Kelly.

„Ne, Brett,“ řekne Kelly hned, jak se zavřou dveře koupelny. To myslí Maureen. Ne, Brett, tuhle opravdu nebereme. Ne, Brett, tohle není na tobě. Natáhnu se pro Erinin diktafon a zastavím nahrávání – aby nebyla náhodou Kelly zachycena při činu, tlustá, stará nebo špatně opálená.

„Hej,“ zvednu mobil, abych si na Instagram vyfotila naše interiéry, „jóga studio je jako tvoje dítě.“ Napíšu NOVÉ PROSTORY PROMLUV JIŽ V ČERVNU 2017. Klik, hotovo. Přiřadit místo. Montauk, konec světa se mi chvilku nedaří najít. Připojení je tu docela slabší, což mi připomíná… „Mimochodem,“ řeknu Kelly, „je to tam.“

Kelly na mě jen nechápavě hledí.

„Říkalas, díky, že jste vážila cestu až sem nahoru k nám. Montauk není nijak nahoře nebo na severu. Je na východě. Chceš, aby si lidi mysleli, že jsi na hamptonské scéně ostřílený profík…“ Přetáhnu si přes hlavu svetr a uhladím si své zelektrizované slavné vlasy.

Kelly je tady u nás vlastně úplně poprvé. Je to jako lístek do kabaretu, došlo mi, když jsem o tom vyprávěla reklamnímu designérovi, kterého jsem najala, aby mi tohle staré opuštěné montaucké skladiště na Hlavní třídě předělal v moderní studio jógy. Moderní studio jógy na Hlavní třídě v Montauku. Jestli si o mě děláte starost, že jsem se stala ještě obyčejnější, než konotuje urážlivé slovo „obyčejný“, pak právem.

„Ještě jste nebyla v Montauku?“ opakoval návrhář s pomalou, nevěřícnou artikulací, asi jako kdyby se dozvěděl, že moje sestra ještě nikdy neochutnala čokoládu, nebo neslyšela žádnou písničku od Justina Biebera. Teatrálně se plácl do čela v gestu naznačujícím, jak je Kelly divná.

Takže když jsme dneska ráno připravovaly místo na přijímací pohovory nových instruktorek jógy, řekla mi Kelly, abych rozhodně před reportérkou časopisu New York, která byla tou dobou na cestě sem k nám, nezmiňovala, že je tam Kelly poprvé v životě. Já sama jsem byla taky v Montauku jen párkrát, a jestli něco, tak to naší „značce“ spíše posloužilo – jo, „značka“ je pořád to nejdivnější slovo, co znám – tedy to, že Kelly netrávila léto popíjením rosé v Gurney’s. Jsme fitness studio pro lidi.

„Nechci, abychom v tisku vypadaly nezkušeně,“ řekla, když rozbalovala jógamatku. „Říkám si, jak asi musíme působit na své investory – jako dvě malé holky, co si hrají s penězi ze hry Monopoly.“

Vlastně to nejsou naši investoři, že. Blesklo mi hlavou, ale nahlas jsem nic neřekla. Jsou to moji investoři. Můžeš být úplně klidná. Spolkla jsem to. Další migrénu zrovna teď už nemám zapotřebí. Není nutné dělat si hlavu z pomatených výroků matky v domácnosti, která stále ještě nepřijala fakt, že její baculatá malá sestřička je teď tou lepší.

A že jsem opravdu lepší. Od konce natáčení poslední sezóny jsem vydělala 23,4 milionu dolarů a rozšířila působnost svého spinningového studia PROMLUV. Na podzim 2017 otevíráme nový PROMLUV na Upper West Side a v Soho, a když se nám zadaří i s jógou, máme v merku ještě jedno místo jeden blok od původní PROMLUV lokace v budově Flatiron, dokonalá adresa pro luxusní fitness studio na Manhattanu. Docela dobré na sedmadvacetiletou vysokoškolskou odpadlici, která ještě před třemi lety bydlela ve sklepě u své sestry v New Jersey.

Měla bych být na sebe pyšná, no a taky jsem, ale… nevím. Nemůžu si pomoct, ale mám z té expanze dost smíšené pocity. Milovala jsem to naše maličké zaplivané studio, soběstačné a jediné svého druhu. Nemělo žádnou odbornou radu k řešení problémů, žádné oddělení lidských zdrojů, žádné prázdné tlachání o stavu trhu. Náš prvotní kapitál pocházel z podnikatelské soutěže, kterou jsem vyhrála ve svých třiadvaceti letech. Nikdy jsem nepotřebovala mecenáše nebo umetače cestiček. Nikdy jsem se nemusela zodpovídat nikomu jinému než sobě. Peníze z grantu mi pak daly větší svobodu v soustředění se na celý projekt PROMLUV, který byl a vždycky bude projektem ochrany a vzdělání populace žen zvaných Imazighen v marockém pohoří Vysoký Atlas.

Tyhle ženy a dívky – některým je dokonce jen osm let – ujdou denně průměrně čtyři míle v ostrém slunci s UV indexem 14, a to jenom proto, aby domů donesly jediný kanystr vody. Povinností ženy je totiž zajistit rodině dostatek vody. A tento nelehký úkol jim většinou znemožňuje nastoupit do školy, a později se účastnit pracovního procesu. Ale pak je tady také otázka jejich bezpečí. Každá pátá Imazighen byla sexuálně zneužívána, a to často přímo cestou ke studni, někdy dokonce skupinou mužů schovávajících se v křoví, a číhajících tak na kolemjdoucí dívky. Když jsem tohle zjistila, rozhodla jsem se jednat. A věděla jsem, že když na tento problém upozorním, strhnu s sebou i ostatní. Za každou pátou jízdu ve studiu PROMLUV darujeme kolo potřebné imazighenské rodině. Kolo totiž značně sníží dobu obstarávání vody (z dlouhých hodin na pouhé minuty). Dívky jsou tak doma včas, aby mohly jít do školy, a jejich matky mohou chodit do práce. Bicykly mobilizují holčičky, které ještě ani poprvé nemenstruovaly, a mohou díky nim ujet a utéct gangům sexuálních násilníků.

Tohle byl můj nápad a nestojí za ním žádný investor, nikoho nezajímal. Všichni totiž byli muži, co si myslí, že typické Newyorčanky jsou až příliš zahleděné samy do sebe. Ale poslední dobou je in starat se o druhé a dělat něco navíc. A je přece naší povinností podporovat svoje sestry v nouzi. Ženy jsou přece špice v jednom a témže kole a společně se snaží dělat všechno proto, aby jedna druhé pomohly dostat se dál. To je hlavním cílem a mottem projektu PROMLUV. Přišla s ním Kelly. Krása, co? Já sama bych preferovala spíš: Zvedni tu svoji zazobanou, privilegovanou prdel a mysli taky pro změnu na někoho jiného, jo? Ale Kelly měla pravdu, že na její sladší, medová slova nejspíš nalákáme více včeliček.

A samozřejmě, že když se tak nestalo, ztratila Kelly o projekt zájem. Vysmála se mi, když jsem jí ukázala článek z časopisu Out, který jsem štípla v čekárně u doktora – rozebírala se tam business soutěž pro LGBTQ majitele podniků. Tak to míříš hodně mimo, řekla, ale já jsem byla vždycky hodně odhodlaná.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

ČÁST I

KAPITOLA 1

ČÁST II

ČÁST III

ČÁST IV