Všechna práva vyhrazena. Toto vydání vyšlo ve spolupráci s Harlequin Books S. A.

Family and Other Catastrophes

Copyright © Alexandra Borowitz, 2018

Translation © Naďa Funioková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-450-2

Nultá noc

DAVID

„Nedělají mi ty šaty velký nos?“

Emily Glassová stála před zrcadlem a rozčesávala si vlasy. Růžové letní šaty jí těsně obepínaly trup a na bocích se rozšiřovaly.

„Jak ti můžou šaty dělat velký nos?“

„Divil by ses,“ odvětila. „S takovým nosem, jako mám já, musí být člověk opatrný. Tak například na PopSugar jsem se dočetla, že bych neměla nosit černou. Ostře kontrastuje s mou pletí a zdůrazňuje mi nos.“

Emilyin nos nebyl zrovna malý, ale ani nijak obrovský – dlouhý, výrazný, ovšem nic, čeho by si druzí všimli, pokud na něj sama neupozornila jako první. Zavedla na svůj nos řeč hned při jednom z jejich prvních rande, kdy s ostentativní sebekritičností podotkla, jak už ji unavují poznámky přátel jejích rodičů, že vypadá jako Barbra Streisandová. Davida ani nenapadlo vytasit se s korektní reakcí: nevěřícným pohledem a šokovaným „Proč by někdo něco takového říkal? Jsi velice krásná!“. Namísto toho jen přikývl. Nikdy mu na to nedovolila zapomenout.

Když se k němu obrátila, vlasy nad rameny se jí zhouply a odhalily ramínka sladce růžových šatů. David si nebyl jistý, jak se tomuhle střihu říká. Nedávno slyšel termín bodycon, ale pořád tak úplně nechápal, co to znamená nebo jestli se vztahuje právě na tenhle oděv. Natáhl ruku, aby ji rozpustile štípl do zadku, ale v prstech sevřel jen hrst nadýchané látky. Zatočila se a zasmála.

„Hrozně moc tě miluju, zlato.“ Zavěsila se mu oběma rukama kolem krku a políbila ho na tvář.

„Víš přece, že na letiště nemusíš v šatech. Zase to skončí jako tehdy v Las Vegas. A tentokrát nepoběžíme v půlce výletu shánět legíny, protože sis s sebou vzala jenom minisukně.“

„Přece už se na mě kvůli tomu nezlobíš, nebo snad ano?“

„Ani tehdy jsem se nezlobil. Jenom bych rád, aby ses cítila pohodlně, a nechci zas během letu poslouchat tvoje nářky.“

„Taky se chci cítit pohodlně. Jenže tenhle týden je úplně každý outfit důležitý.“ Zdůraznila svá slova doširoka vykulenýma očima.

„Hlavně si na sebe, prosím tě, neber nic moc sexy na loučení se svobodou, jo? Věř mi, znám chlapy, těm je jedno, že máš před svatbou, klidně po tobě vystartujou.“

„Stejně si nemůžu oblíknout nic sexy, když u toho bude Lauren. Pokud se chci vyhnout jejímu obvyklému kritizování, budu potřebovat obří androgynní plášť.“ Emily spustila ruce z Davidova krku, aby nad hlavou pantomimicky naznačila kapuci.

David se zasmál. „Nechápu, proč z ní děláš takovou slepici. Ke mně se Lauren chovala vždycky mile.“

„Protože nejsi její sestra. A měl bys slyšet, co o tobě vykládá za tvými zády.“

„A co vykládá?“

Na moment se odmlčela. „Podle ní jsi nudný a snažíš se to kompenzovat vyzařováním hegemonní maskulinity. Já s ní pochopitelně nesouhlasím. Ale když zjistila, že jsi hrál na střední basketbal, začala mi posílat haldy článků o sexuálních útocích v souvislosti se středoškolskými sporty.“

„Co to sakra znamená ‚hegemonní maskulinita‘?“

„Pořád zapomínám, že jsi na vysoké nevystudoval žádný neužitečný obor jako já. Řeknu to takhle. Deset let byla zasnoubená s nezaměstnaným chlapem s vizáží dřevorubce a potetovaným krkem – pokud se jí nelíbíš, je to nejspíš dobře.“

„Ale já chci, aby mě tvoje rodina měla ráda.“

„Všichni ostatní tě rádi mají!“

„Jo, jasně.“ Sehnul se, aby zatáhl rozšklebený zip na kufru, a až pozdě si uvědomil, že by si to Emily mohla vyložit tak, že se k ní doslova obrací zády.

„Ty se kvůli tomu zlobíš? Neměla jsem nic říkat. Tušila jsem, že se tenhle týden nějak pokazí. Proč já musím vždycky provádět takovéhle věci? Teď na sebe budeme celý týden naštvaní.“

„Hele, já se vůbec… Jenom si teď budu připadat hrozně divně, až se s ní potkám.“

„Tak to je naprosto normální. Ani si nevzpomínám, kdy naposledy jsem si nepřipadala divně, když jsem se s ní potkala. Je to kráva, a velká.“

„No, velká teda rozhodně je.“

„To bylo ošklivé!“ zasmála se. „A tyhle myšlenky si pěkně rychle vyžeň z hlavy. Jestli tě Lauren neměla ráda doteď, potom tě jakékoli poznámky o její váze zařadí do stejné kategorie jako toho chlapa, co ji v restauraci Panera před čtyřmi lety nedopatřením oslovil ‚pane‘.“

„Co byl zač?“

„Nikdo z nás ho nezná. Ale napsala o něm šest příspěvků na blog.“

EMILY

Už když dorazili na letiště, začínala litovat, že si oblékla ty letní šaty. Tolika ženám se dařilo vypadat na letišti elegantně, takže nechápala, proč nemůže patřit mezi ně. Zahlédla metr osmdesát vysokou Latinoameričanku v kožených legínách a jednoduchém černém sáčku s prosvětlenými vlnitými vlasy, které jí kaskádovitě splývaly po zádech. Stála u samoobslužného odbavovacího automatu s hladkým černým kufrem na kolečkách, neobtížená těžkou brašnou s notebookem, obří předraženou lahví vody ani spoustou dalších neskladných položek, které s sebou Emily na letiště vždycky tahala. O pár metrů dál spatřila dívku ve vysokoškolském věku v ležérním zkráceném topu, džínových šortkách s vysokým pasem a neforemných bílých teniskách, která si pořizovala selfíčka na konci fronty u bezpečnostní kontroly. Taky vypadala bezchybně. Proč to byl pro Emily takový problém? Mohla strávit přípravou čtyři hodiny a stejně si připadala vedle všech ostatních žen v hale tak nějak méněcenná. Už teď se klepala zimou, na kostnatých nohách jí naskákala husí kůže, a když sjela pohledem dolů a zjistila, že se jí přes tenký bavlněný živůtek šatů derou bradavky, došlo jí, že si měla vzít podprsenku.

„S tou lahví NaturBuzzu tě přes bezpečnostní kontrolu nepustí,“ upozornil ji David.

„Pravda. Asi bychom ho měli vypít hned. Může si ho člověk dát, když předtím necvičil?“

„Myslím, že jo. A vůbec, lepší ho vypít než vyhodit.“

„Pane.“ Přistoupila k nim agentka Úřadu pro bezpečnost v dopravě. Byla malá a podsaditá a světlé vlasy měla svázané do pevného naolejovaného uzlu, jako by sloužila v Iráku, a ne jako pouhá zaměstnankyně ostrahy na sanfranciském mezinárodním letišti. „Tu lahev musíte dát okamžitě pryč.“

„To ji nemůžu prostě vypít? Vždyť ještě ani nestojíme ve frontě.“

„Pokud vás vidím, tak už ve frontě stojíte.“

„Ehm… No, dobře.“ David podal lahev Emily. Podívala se na etiketu: granátové jablko a mauricijská papeda. Raději by si ji trochu vychutnala, než aby ji takhle narychlo vychlemtala pár kroků od bezpečnostní kontroly. Šlo tady o NaturBuzz v hodnotě devíti dolarů, ze kterého ani kapka nepřispěje k růstu svalů, ale skončí v podobě moči na toaletě v letadle.

„Nemám na to celý den, madam,“ prohlásila agentka.

„Proboha, takhle mi prosím neříkejte,“ ohradila se Emily zpola žertem. „Připadám si pak hrozně stará. Já to teda hned vypiju, jo?“ Myslela, že od ženy z ochranky uslyší pár povzbudivých slov jako třeba: „Jasná věc, sestro!“, ale dočkala se jen ocelového pohledu a zarputile založených rukou. Emily odšroubovala víčko a nalila do sebe na ex půlku lahve. Pak ji podala Davidovi, který ji dopil.

„Díky. Že to ale trvalo,“ utrousila agentka.

Když procházeli bezpečnostní kontrolou, dolehla na Emily opět úzkost. Jak se tak rozhlížela po ostatních lidech ve frontě, cítila povědomé chvění v hrudi a její žaludek začal metat kozelce. Nějaký zrzavý muž v obleku si sundával na žádost ochranky kožené boty. Obrátila se k Davidovi.

„Klidně by nás mohl všechny na místě zabít, a nikdo by mu v tom nestihl zabránit. Brr, to je přesně ten důvod, proč nesnáším letiště. Každý je tu podezřelý.“ Možná proto tady byly ty krásné ženy – aby odpoutaly pozornost od haldy teroristů ve frontě u bezpečnostní kontroly. Geniální.

„Každý je podezřelý leda tak ve tvém světě,“ namítl. „Nejsi náhodou ta žena, která zavolala poldy na místního údržbáře, protože ‚ustavičně vysedával před budovou‘?“

„Tak zaprvé, pořád jsem se nezbavila podezření, že měl Chan něco za lubem. A zadruhé, ten chlap ve frontě by nás vážně mohl bez problémů zabít. Než by kdokoli stačil cokoli podniknout, už by tu bylo pár obětí na životech. A to za předpokladu, že má u sebe pistoli, a ne bombu. Já to nezvládnu.“

„Tenhle chlap u sebe nemá nic.“

„Ale, vážně? Tys mu snad provedl osobní prohlídku a víš určitě, že u sebe nemá pistoli? Nemůžeš každému na letišti slepě důvěřovat.“

„Emily, vždyť on ani…“

„Pokud se chystáš říct, že ani není ze Středního východu, tak v tom je právě ten vtip. Vysílají přesně takové lidi, které budeme podezírat ze všeho nejmíň. A víš, že na bělochy volám policajty pořád, v tomhle žádné rozdíly nedělám. Pamatuješ na toho chlápka při průvodu na Den svatého Patrika? Podezírám všechny stejně. Tenhle chlap vypadá přesně jako někdo, kdo nechce, aby ho lidi považovali za teroristu. Koukni, ani si nevzal příruční zavazadlo, jenom batoh. Připraven k džihádu.“

„Nejspíš jede do New Yorku pracovně.“

„Ty si snad myslíš, že u sebe nikdo pistoli nenosí? Že v téhle frontě nejsou minimálně dva teroristi, kteří si chtějí nanečisto projet trasu? Nepatříš snad mezi ty, co považují jedenácté září za výtvor Photoshopu? Prosím tě, řekni mi, že se z tebe nestal jeden z těch lidí, co píšou divné komentáře na YouTube.“

„Popravdě, mezi takové lidi patříš spíš ty. Vážně věříš, že zrovna u téhle konkrétní bezpečnostní kontroly jsou teroristi?“

Poznala na něm, že se tím ve skutečnosti baví. Její terapeut říkal, že Emily „staví na odiv své sociální patologie“. Občas pojímala ty své úzkostné výlevy v záměrně komediálním duchu, jako by chtěla jen uvolnit napětí. Kdyby se chovala jako přesvědčivý blázen, představovalo by to problém, ale pokud ty scény přehrávala natolik, aby mohla později tvrdit, že jen žertovala, poskytovalo jí to ústupovou cestu. Věděla, že Davidovi jde ta její úzkostlivost občas na nervy, ale v tu chvíli ji příliš zmáhal strach, aby jí na tom záleželo. S trapnou dohrou faktu, že se opět zmýlila, se vypořádá, až přijde čas. Lepší mylně předpokládat teroristický útok a pak si připadat jako pitomec než mít pravdu a zemřít. Život musí o svou existenci bojovat každý jednotlivý den. Smrti stačí vyhrát jen jednou.

„Jenom říkám, že by v téhle frontě mohli být teroristé,“ prohlásila. „Bylo by tak snadné tady provést atentát. Jen se koukni na támhletoho chlapa.“ Ukázala na mladého hipstera bílé pleti s neupravenými hnědými vousy a v buřince, který nesl černé pouzdro na housle.

„Tak dobře,“ ztlumil David hlas. „Budu hrát tu hru s tebou. Kdybys to vážně chtěla provést, jak bys to udělala?“

„Nevím, musela bych obvolat pár teroristů a prostudovat si možnosti. Ale je to lehké. Tak například, když jsem si posledně přibalila velké balení kondicionéru, nikdo mi ho nezabavil.“

Stiskl jí ramena, protože se posunuli blíž ke skeneru. „Ty jsi z tohohle týdne dost na nervy, co?“ zašeptal jí do ucha. Jeho jednodenní strniště ji polechtalo na krku a ona se usmála. Ta masáž byla příjemná. Přála si, aby tenhle okamžik trval věčně, aby už navždy cítila jeho obličej přitištěný na svůj, jeho ruce na ramenou. Už napořád by si pak připadala v bezpečí. Leda snad s výjimkou náhlého aneurysmatu.

„No jo, s mojí mámou to bude hotová noční můra, ale to není ten důvod, proč se bojím, že letadlo vylítne do vzduchu. Tyhle dvě věci spolu naprosto nijak nesouvisejí, miláčku.“

„Máma bude v pohodě. A neříkej ‚letadlo vylítne do vzduchu‘ na letišti. Dávej si bacha, budeš jančit kvůli teroristům a nakonec zatknou tebe. Ve tvém případě je pravděpodobnější, že tě těsně před svatbou zadrží policie kvůli teroristické hrozbě, než že tě zabije terorista.“

„Soudíc podle toho, jak ledabyle kontrolují toho chlapa támhle, si mě kvůli mým řečem nikam stranou neodvlečou. I když by správně měli. Jak můžou vědět, že nejsem terorista? Jak nemají přehlídnout doopravdického teroristu, když si ani nevšimnou obyčejné praštěné ženské jako já?“ Přinutila se k úsměvu. Občas se usmívala, aby se sama cítila líp. Učitelka ze čtvrté třídy jí kdysi řekla, že když bude předstírat, že je šťastná, jakási chemická reakce v jejím mozku nějakým trikem zařídí, aby si opravdu šťastná připadala. Uvěřila tomu a bláznivě se usmívala pokaždé, když ji přepadla třeba jen mírná úzkost. Ta učitelka se jí tím nejspíš snažila pomoct, aby lépe zapadla mezi spolužáky, ale dosáhla jen toho, že Emily vypadala jako šklebící se pošuk. Když jí pak na střední škole někdo podstrčil do skříňky obrázek Jokera, úsměvy trochu utlumila, ale ten zvyk si uchovala až do dospělosti – jen ve zmenšené míře. David ty její periodicky se opakující snahy působit normálně podle všeho oceňoval. Občas mívala chuť mu připomenout, že by měl považovat za štěstí, že se předsvatební úzkosti jeho nevěsty netočí kolem zaječích úmyslů a trémy, ale bomb a eboly. Do prčic – ebolová bomba. Něco takového už určitě někdo naplánoval.

„O líbánkách se budeš chovat míň bláznivě, že jo?“ zeptal se. Při slově bláznivě lehce zaváhal, protože to myslel v dobrém, ale uvědomoval si, že to může vyznít ošklivě.

„Jenže já byla vždycky bláznivá. Vím to už od svých čtyř let. Díky, mami.“

„Máma ti určitě nehustila do hlavy, že jsi blázen.“

„No, pochopitelně ne takhle doslova. Říká, že jsem duševně nemocná, a vykládá to při každé možné příležitosti kdekomu, protože pak vypadá jako hotová světice, že to se mnou vůbec vydržela. A já se s ní ani nemůžu hádat, protože bych vypadala ještě bláznivěji. Všechno by bylo o tolik snazší, kdybych teď mohla dělat nějaké ruční práce. To mě vždycky uklidní.“

Patřila mezi první uživatele Pinterestu a ve volném čase se s vášnivým zápalem věnovala všemožným ručním pracím. Sahalo to od nešitých povlaků na polštáře přes vyšívané kapesníky až po znepokojivě působící a naprosto bezúčelné „třpytivé koule“, o kterých zatvrzele tvrdila, že se budou hodit, až někdy uspořádá večírek se sněhovou tematikou. Trávila celé hodiny pročítáním stránek svých oblíbených bloggerek na Pinterestu. Ty ženy s jahodovou rtěnkou a protaženými očními linkami vždycky vypadaly jako ze škatulky, jejich čisťounké bílé kuchyně se koupaly v přírodním letním světle, od stropu visely nepoužívané měděné hrnce. Když pekly, nikdy jim nezůstalo na kuchyňské desce ani zrnko mouky. Když něco vyráběly, nikdy si nezapatlaly dokonalou manikúru od lepidla. Odkud se vůbec braly? Pokud se do něčeho pustila Emily, vždycky přitom nadělala hrozný binec, a i když se jí výrobek opravdu podařil, byl vlastně k ničemu, jako ty hloupé koule. David byl tak hrozně hodný, že na to nikdy nepoukazoval, ale vycítila jeho pobavení pokaždé, když přejížděl prsty po zapomenutých třpytivých koulích, které se pořád válely na kuchyňské desce.

Občas ji přepadával strach, že je nesnesitelná – chaotická, roztržitá a přecitlivělá, že za sebou zanechává stopu třpytek, kterou už nikdo nedokáže vyčistit. Znala ale spoustu žen, které byly ještě daleko horší než ona. Kathleen, její bývalá kamarádka z vysoké, podvedla svého snoubence během loučení se svobodou s klubovým promotérem jménem TJ s nasprejovaným opálením a ani se za to nestyděla, protože šlo podle jejího tvrzení o součást „hledání sebe sama“. Jedna její sestřenice s otravným longislandským přízvukem soustavně nazývala svého manžela „ten idiot“ a chovala se, jako by ta přezdívka byla bůhvíjak vtipná a rafinovaná, a ne urážlivá. Emily mohla být líná, materialistická, věčně nespokojená, panovačná, nafoukaná, chladná nebo se třeba oblékat jako hastroš. Nic z toho pro ni neplatilo. Přes všechny své nedostatky byla vstřícná, milující a ani jednou neodmítla Davidovi sex – a to i když měla kdysi střevní chřipku – což považovala za jakýsi odznak cti, který by si ráda připnula na veřejnosti, kdyby to bylo jen trochu společensky přijatelné.

Nikdy by ji ani nenapadlo ho zesměšňovat nad bezednými sklenkami mimosy s „holkama“, říkat mu „ten idiot“ nebo žertovat, jak předstírala spánek, aby se vyhnula sexu. Na rozdíl od toho, jak na své muže pohlížela řada jejích známých, ona milovala Davida kvůli jeho chybičkám, ne jim navzdory. Na jeho obličeji měla nejraději ty trochu moc velké uši. I kdyby náhle zbohatl (což vypadalo každým měsícem, kdy pracoval pro Zoogli, pravděpodobněji), pořád by na něm měla nejradši ty obyčejné, trochu praštěné věci. Pokud by měl peníze, pokoušely by se ho svádět i jiné ženy, to jí bylo jasné, ale nikdy by ho nemilovaly pro ty jeho divné uši ani by se jim v srdci nerozlila hřejivá vlna pokaždé, když by uslyšely jeho falešnou interpretaci „Smells Like Teen Spirit“ ve sprše. Doufala, že to David ví. Muži vždycky tvrdili, že touží po ženách, které by je milovaly pro ně samotné, ne pro jejich peníze, přesto ti bohatí pokaždé skončili s nějakou zlatokopkou. Přála si Davidovi důvěřovat, ale proč byl měl být vlastně spolehlivější než tisíce jiných budoucích miliardářů ze Silicon Valley, kteří vyměnili věrné manželky za ruské modelky?

I kdyby ovšem David nikdy nezbohatl, pořád tady zůstával další důvod k obavám: stárnutí. Bylo jí osmadvacet a rychle se blížila třicetinám, oné kritické hranici, která podle jejího dlouhodobého přesvědčení předznamenávala počátek cesty každé ženy k nové identitě bezpohlavního mluvícího a dýchajícího vysavače. Zatímco David byl v osmadvaceti přitažlivější než kdy dřív. Měřil něco málo pod sto osmdesát centimetrů, měl hustou kštici kaštanových vlasů a mužný obličej vysokoškolského hráče lakrosu, jen bez té arogance. Byl to přesně ten typ, o kterém už jako malá holka snila, že si ho jednou vezme – jen si ho tehdy představovala s rozcuchaným účesem s pěšinkou uprostřed, jaký se nosil v devadesátých letech, a náhrdelníkem z přírodních materiálů. Jejím očím připadal David daleko hezčí než očím všech ostatních, což bylo zjevné z nevěřícných pohledů, které po ní kamarádky vrhaly pokaždé, když o něm poznamenala, že je „mimo její ligu“. Všechna ta jejich ujišťování, že jsou s Davidem oba stejně atraktivní, nebrala vážně. David byl vysoký a měl sportovní postavu – tohle mužům klidně vydrží po celý život. Zato ženě po pár letech klesne hladina estrogenu a ona se promění v další šílenou imitaci Madonny s vystouplými žilami, povislou kůží na udržovaných břišních svalech a ňadry připomínajícími dva poloprázdné vodní balonky nacpané ve zvrásněných béžových pytlících. Nebo možná nabere kila, čímž by se ve středním věku vyhnula vyzáblému obličeji – třeba skončí jako růžolící paní Clausová, co peče koláče – a bude používat push-upky a tvarovací prádlo. Nebude to moc sexy, ale aspoň nebude vypadat jako všechny ty zoufalé hospodyňky z pořadu The Real Housewives, které ze všeho nejvíc připomínaly pečené kuře. Její terapeut říkal, že tyhle obavy o vlastní tělo pramení z její dysmorfofobické poruchy, ale Emily bylo jasné, že se ji tím jen snaží utěšit.

Věděla, že jednoho dne – možná ne dnes, třeba až za dlouhých deset let – se na ni David podívá, podívá se na sebe a dojde mu, že mohl pořídit daleko líp. Byl příliš laskavý a oddaný, aby si to uvědomil hned, ale až přijde do středního věku, určitě se to stane. Proto musela být ostražitá. Plastická operace nepřicházela v úvahu, jelikož se hrozně bála, že ji narkóza neuspí, ale jen ochromí – stalo se to jedné ženě v Kentucky a ten příběh vzbudil ohromný rozruch na sociálních médiích –, ale byly tu jiné věci, které dělat mohla. Pravidelně se věnovala intenzivnímu cvičení. Na vysoké dělala jenom občas aerobik podle videa, ale od té doby ušla obrovský kus cesty. Darius, její fitness instruktor v LifeSpinu, jí při testu síly a ohebnosti udělil čtvrtou úroveň. Její nový lifespinový program zahrnoval posilování, jógu, pilates a hydrataci za pomoci NaturBuzzu. V naději, že získá zadek jako z Photoshopu, dělala pokaždé, když si nanesla do vlasů kondicionér, ve sprše dřepy.

Na palubě letadla si natáhla těsné černé kompresní podkolenky. V kombinaci se šaty to vypadalo hloupě, ale tohle byl jeden z mála případů, kdy byla ochotná obětovat krásu v zájmu zdraví. Pokud ji vůbec něco znepokojovalo víc než uvadající vzhled, pak to bylo její zdraví. Nedávno četla článek od Dr. Oze o hluboké žilní trombóze, tichém zabijákovi. V okolním světě se pochopitelně prohánělo příliš mnoho tichých zabijáků, aby si na tento titul mohl činit nárok jen jediný, nicméně v jejich rámci plnila hluboká žilní trombóza – a její agresivní sestřenka, plicní embolie – svou roli nadmíru dobře. Mohly dopadnout kdykoli na kohokoli a jedním ze symptomů byla „absence symptomů“. Zachvěla se hrůzou, jen když na to pomyslela.

„Měla by sis poslechnout trochu hudby,“ řekl David a podal jí bílá sluchátka do uší, jejichž špunty byly lehce upatlané od naoranžovělého ušního mazu. Bylo by to nechutné, kdyby pocházel od kohokoli jiného než od něj. Možná by tenhle detail mohla začlenit do svého manželského slibu.

„Vlastně jsem si těsně předtím, než jsme nasedli na letadlo, vzala Benadryl. Budu spát.“

„Kéž bych tak já dokázal v letadle usnout. Vždycky mě bolí za krkem a navíc se proberu při sebemenších turbulencích. Nechápu, jak je možné, že při té své úzkostlivosti dokážeš naprosto v klidu usnout na veřejných místech.“

Zasmála se. „To byl asi kompliment, že? Taky by ses měl pokusit trochu si zdřímnout. Až tam dorazíme, už toho moc nenaspíme. Všichni se nás budou vyptávat, jak to jde v práci, a pokládat milion dalších otázek, na které bychom radši neodpovídali.“

„Brr, nesnáším řeči o práci.“

„Já taky. Chci se bavit o zábavných věcech.“

„Jako třeba o parazitech?“

Pohoršeně se po něm podívala. „Jako třeba o zábavných věcech.“

„Jsi kouzelná.“

„Chceš si to rozdat na záchodcích?“ nadhodila bujaře. Občas se ráda vytasila s podobnou nabídkou. David byl až příliš konzervativní, aby se jí někdy chopil, ale vypadala díky tomu zvrhle, což jí umožňovalo plnit jak roli věrné a pečující ženušky, tak svůdné „bokovky“. Pokud mu bude dopřávat spousty sexu, nezbude mu energie pro ostatní ženy, které se kolem něj v jejích představách neustále kradly a jen vyčkávaly, až se jí překlopí třicítka, aby okamžitě udeřily. Někdy, když kráčela ulicí, přísahala by, že slyší práskání jejich žvýkačkových bublin a sykot vlasů škvařících se pod kulmami.

„Sex na záchodcích je podle mě nezákonný, ale můžeš mi ho pod dekou vyhonit.“ Usoudila, že si dělá legraci, jenže David měl přes sebe vážně přehozenou flísovou deku, které rozdávaly letušky, takže možná mluvil vážně.

„Jenom tobě? To jako že já se nedočkám žádného… vždyť víš… pod dekou?“ Rozdat si to s chlapem v letadle na záchodcích bylo sexy, tak trochu jako z Pan Am nebo Šílenců z Manhattanu. Udělat mu to rukou pod flísovou dekou, zatímco zbytek pasažérů kouká na bůhvíkolikátou reprízu epizody „Jak jsem poznal vaši matku“, bylo akorát smutné. Ale jestli to David opravdu chce, vypadala by jako nevstřícná frigidka, kdyby ho odmítla.

„Jemná manipulace s prsty je obtížnější,“ vysvětlil. „Vůbec mi ho ale vyhonit nemusíš, byl to akorát takový nápad…“ A svůdně se na ni usmál.

„Jenom jsem si dělala srandu. Jdu do toho.“

„Počkej, vážně? Já si taky jenom dělal srandu.“

„Nechápu, proč bys o tomhle žertoval. Lidi dělají takovéhle věci pořád.“

„Ty taky?“

„Ne. Prostě lidi.“ Nikdy se Emily nevyptával na předchozí sexuální zkušenosti, a nejspíš si je ani nepřipouštěl, ačkoli při jejich prvním rande jí bylo pětadvacet a muselo mu být jasné, že už před ním nějaké vztahy měla. Ovšem žádné úlety na jednu noc – na to se příliš bála chlamydií rezistentních vůči antibiotikům. Sám jí vlastní číslo taky nikdy neprozradil, což ji vedlo k přesvědčení, že bylo buď trapně vysoké, nebo trapně nízké.

„Fajn, můžeš mi ho vyhonit, ale až po bezpečnostní instruktáži.“

„Tak já ti ho můžu vyhonit? Neprosím se o to, byla to jenom nabídka.“

„Chtěl jsem říct, mohla bys mi ho, prosím, vyhonit po bezpečnostní instruktáži?“

Nad jejich sedadly se vynořila hlava energické blonďaté letušky, která se sklonila a natáhla ruku přes Davidův klín, aby se ujistila, že má zapnutý bezpečnostní pás. Našpulila slézové rty.

„Pane, propříště si, prosím, nezakrývejte klín dekou, když kontrolujeme bezpečnostní pásy,“ pronesla tónem, který vyzněl kupodivu současně zbytečně přátelsky i zbytečně lascivně.

„Ehm, omlouvám se.“

„A, madam?“ obrátila se letuška k ní. Emily si uvědomila, že i její bezpečnostní pás zakrývá deka, a tak ji nadzvedla, aby ukázala, že je opravdu zapnutý. Ne že by to snad mělo jakýkoli význam, pokud se na palubě nacházel byť jen jediný terorista. Proč takovéhle věci vůbec kontrolují? Měli by procházet letadlem, snažit se navázat oční kontakt se všemi pasažéry a pátrat po známkách nervozity. Takhle to prý dělají v Izraeli. Proč vlastně ona nežije v Izraeli? Její sestřenice Rebecca se tam v roce 2007 vypravila a od té doby pořád mlela o tom, jak jí „celý zážitek totálně pokazili“ všudypřítomní policisté. Jasně, Rebecca je úplně pitomá, protože právě ti policisté jí tenhle zážitek vůbec umožnili. Možná kdyby Emily žila v Izraeli, připadala by si bezpečněji. Na druhou stranu tam ovšem číhalo daleko víc nebezpečí – nebyla si jistá, jestli přítomnost policie převáží nárůst ohrožení.

„Díky,“ řekla letuška.

„Promiňte, měla bych otázku,“ ozvala se Emily.

„Jistě, madam.“

„Řekla jste mi ‚madam‘, protože vám připadám stará, nebo protože tak oslovujete všechny ženy nad osmnáct?“

Letuška naklonila hlavu na stranu. „Mám v tom trochu zmatek. Dáváte snad přednost jinému oslovení?“

„Totiž, nedávám přednost ničemu, protože spolu přece nehodláme pravidelně chodit na kafe, že, jenom jsem prostě chtěla vědět, jaké kalkulace vám běžely hlavou, když jste se na mě podívala a pomyslela si: Tohle je madam.“ Emily koutkem oka postřehla, jak se Davidovi protahuje obličej.

„No, jste dospělá žena, takže považujeme za zdvořilé oslovení madam.“

„Jenže ono to není zas až tak zdvořilé. Totiž, jistě to nebyla z vaší strany nějaká záměrná hrubost, ale když slyším madam, nemám pocit, že se dotyčný snaží chovat uctivě. Spíš mě napadne, že jsou mi vidět vrásky kolem očí a že vypadám na čtyřicet.“

„Dobrá, a kolik vám tedy vlastně je?“

„Kolik si myslíte, že mi je?“

„Já nevím, třicet dva?“

„Předpokládám, že jste to zaokrouhlila dolů, abyste mě neurazila. Takže nejspíš myslíte třicet pět nebo i víc. Je mi dvacet osm. Vážně díky.“

Letuška vypadala, že se chystá ještě něco říct, ale raději si to moudře rozmyslela a šla dál.

„Co je to sakra s tebou?“ zeptal se David. „Teď tě považuje za cvoka. Proč tohle pořád děláš? Takže naposled, nevypadáš ani o den starší, než opravdu jsi. Přestaň jančit.“

„Všichni si myslí, že vypadám starší. Říkáš to jenom proto, abys mi polichotil, a já si toho cením, věř mi. Ale v tomhle případě nejde jenom o nějakou moji úzkost. Spoustu věcí můžeš přičíst na vrub mojí úzkostlivosti, ale tohle vážně ne. Všichni se se mnou shodnou, kromě tebe.“ Emily zatoužila po časech, kdy slova „myslel jsem, že jsi o hodně starší“ bývala komplimentem. Bylo to skvělé, když se v devíti letech snažila působit dospěle, užitečné, když si v osmnácti chtěla koupit alkohol, lehce otravné ve třiadvaceti, ale teď, kdy jí bylo dvacet osm, už ji to přímo deptalo. Nejhorší ze všeho bylo, že se v tom evidentně plácala sama. I lidé, kteří podle jejího názoru vypadali na svůj věk příšerně, ji zahrnovali bohatým arzenálem historek o tom, jak je chtěli vyhodit z kina, když šli na nepřístupný film.

David zavrtěl hlavou. „Tohle vážně nijak nesouvisí s tím, jak vypadáš. Lidi jsou zkrátka příšerní, když mají někomu hádat věk. Zrovna tuhle se mě v LifeSpinu jeden nový instruktor ptal, jestli mě doprovází rodič, protože nárok na členství je až od osmnácti.“

„Vidíš? Přesně o tomhle mluvím. Všem ostatním hádají míň. Tohle se mně nikdy nestane. Nedávno mi dokonce nabídli lekci jazzaerobiku zdarma.“

„Pokud tím myslíš program JazzPot, tak ten není pro starší lidi. Popravdě je to vlastně extrémně intenzivní cvičení. Věnujou ti balení drceného kešu zdarma, pokud vydržíš všech šest lekcí, aniž bys jedinkrát omdlela.“

„Jasně. Fajn. Ale těžko můžeš popřít, že ta letuška si o mně vážně myslela, že vypadám staře.“

„Ne, to určitě ne. Sice ti hádala třicet dva, ale to přece není zas tak daleko od osmadvaceti. Vyvádíš kvůli úplné maličkosti. Tohle je přehnané i na tebe.“

„Skvěle. Takže abychom si to shrnuli, ptala jsem se jí na to, protože se mě fakticky dotklo, že použila slovo madam, ale dobrá zpráva je, že teď mě má za blázna, takže se rozhodně nemusíme bát, že by nás obtěžovala, zatímco ti ho budu honit.“

„Ty to vážně uděláš?“

„Až po bezpečnostní instruktáži.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Nultá noc