Gillian Flynn

SHARP OBJECTS

Copyright © 2006 by Gillian Flynn

This translation published by arrangement with Crown, an imprint of the Crown Publishing Group,

a division of Penguin Random House LLC

Translation © 2008, 2018 by Róbert Hrebíček

Jacket design © 2018 by Barbora Baloghová

Slovak edition © 2008, 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Sharp Objects (The Crown Publishing Group, a division of Random House, Inc., New York 2006) preložil Róbert Hrebíček.

Redigovala Viera Prokešová.

Obálku navrhla Barbora Baloghová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018 ako svoju 5 795. publikáciu.

Druhé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-6454-0

Pre svojich rodičov

Matta a Judith Flynnovcov

Táto kniha je beletristická. Mená, postavy, miesta a udalosti sú buď produktom autorkinej fantázie, alebo sú použité nepravdivo. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami, živými alebo mŕtvymi, udalosťami či lokalitami je čisto náhodná.

Prvá kapitola

Mala som na sebe nový sveter, pichľavý a škaredý. Bolo 12. mája, no teplota klesla pod desať stupňov, a po tom, čo som sa štyri dni triasla v košeli, som sa zababušila do vecí z výpredaja, pretože sa mi nechcelo prehrabávať v škatuliach, do ktorých som si uložila zimné oblečenie. V Chicagu sa začínala jar.

Sedela som v kóji pokrytej jutou a uprene hľadela na obrazovku počítača. Moja reportáž sa v ten deň niesla v znamení zla, aj keď iba slabého. V izbe na South Side sa našli štyri deti vo veku od dvoch do šiestich rokov s niekoľkými tuniakovými sendvičmi a litrom mlieka. Tri dni zostali samy a ako kurence pobehovali po koberci plnom jedla a výkalov. Matka sa kamsi zatúlala, aby si pofajčila, a jednoducho na ne zabudla. Niekedy sa to stáva. Nijaké popáleniny od cigariet, žiadne zlomené kosti. Iba nenapraviteľné pochybenie. Videla som ju po tom, čo ju zatkli: dvadsaťdvaročná Tammy Davisová, plavovlasá a obézna, s červeňou na lícach v podobe dvoch dokonalých kruhov veľkých ako štamperlíky. Predstavila som si, ako sedí na polorozpadnutej pohovke, pritláča si pery ku kovovej fajke a prudko vypúšťa dym. A potom sa všetko začalo vznášať: deti zostali kdesi vzadu a ona sa odrazu ocitla na strednej škole, kde o ňu chlapci ešte stáli. Mala trinásť rokov, na pery si nanášala lesk a pred bozkávaním hrýzla škoricové paličky.

Zbadala som brucho, zacítila zápach. Po cigaretách a starej káve. Môj redaktor, vážený a vyčerpaný Frank Curry, sa kolísal dopredu a dozadu v popraskaných mäkkých topánkach a máčal si zuby v slinách hnedých od tabaku.

„Ako ste na tom s reportážou, zlatko?“ Na mojom písacom stole stál hrotom nahor strieborný pripináčik. Zľahka si ho vtlačil pod žltý necht na palci.

„Už som skoro hotová.“ Mala som päť centimetrov textu.

Potrebovala som pätnásť.

„Dobre. Dokončite to, doriti, pošlite to a príďte za mnou do kancelárie.“

„Môžem ísť hneď teraz.“

„Dokončite to, doriti, pošlite to a príďte za mnou do kancelárie.“

„Ako chcete. Desať minút.“ Chcela som späť pripináčik. Vykročil smerom preč od mojej kóje. Kravata sa mu kolísala takmer až v rozkroku.

„Preakerová?“

„Áno, pán Curry?“

„Dokončite to, doriti.“

Frank Curry si myslí, že sa dám ľahko prehovoriť. Možno je to tým, že som žena. A možno tým, že sa dám ľahko prehovoriť.

Curryho kancelária sa nachádza na treťom poschodí. Som si istá, že vždy keď vyzrie z okna a zbadá kmeň stromu, spanikári. Dobrí redaktori nevidia kôru, ale listy – ak z dvadsiateho či tridsiateho poschodia vôbec dokážu rozoznať stromy. Daily Post, štvrté najväčšie noviny v Chicagu odsunuté na predmestie, sa však môžu pokojne rozťahovať. Postačia im aj tri poschodia. Neľútostne sa rozširujú smerom von ako rozliate mlieko, pričom medzi obchodmi s kobercami a lampami si ich nik nevšimne. Naše predmestie vytvoril v priebehu troch rokov – 1961 až 1964 – veľmi organizovaným spôsobom projektant, ktorý ho pomenoval po svojej dcére. Tá totiž mesiac pred dokončením prác utrpela vážny úraz pri jazde na koni. Aurora Springs, vyhlásil a zastavil sa pri novom znaku mesta, aby si ho mohli odfotografovať. Nato spolu s rodinou odišiel. Dcéra, dnes už vyše päťdesiatročná a až na občasné tŕpnutie v rukách dokonale zdravá, žije v Arizone a každých pár rokov sa sem vráti, aby sa dala odfotiť pri znaku nesúcom jej meno, tak ako to urobil otec.

Pri jej poslednej návšteve som o nej napísala reportáž. Currymu sa ani trocha nepáčila, rovnako ako všetky príbehy zo života. Keď ju čítal, spíjal sa tvrdým alkoholom, a výtlačok potom páchol po malinách. Curry pije v tichosti, zato však často. Nie preto má taký vľúdny pohľad na vec. Chce sa iba vyhnúť nešťastiu.

Vošla som do jeho kancelárie a zatvorila za sebou dvere. Nikdy som si nepredstavovala, že by vyzerala práve takto. Túžila som po masívnom dubovom obložení a tabule skla vo dverách – s nápisom Šéfredaktor –, aby reportéri-začiatočníci mohli sledovať, ako sa zúrivo hádame o právach zakotvených v Prvom dodatku. Curryho kancelária pôsobí mdlo, ako miestnosť v nejakej inštitúcii, čo platí pre celú budovu. Mohli by ste sa v nej rozprávať o novinárstve alebo si dať urobiť výter z krčka maternice. Nikomu by na tom nezáležalo.

„Povedzte mi niečo o Wind Gape.“ Curry sa prešedivenou bradou opieral o hrot guľôčkového pera. Predstavila som si malú modrú bodku, ktorú zanechá v jeho strnisku.

„Leží v Missouri, úplne dolu, v päte topánky. Čo by kameňom dohodil od Tennessee a Arkansasu,“ spustila som, horúčkovito sa usilujúc spomenúť si na fakty. Curry s obľubou nechával reportérov opakovať informácie o akejkoľvek téme, ktorú pokladal za vhodnú – o počte vrážd v Chicagu za minulý rok, demografii okresu Cook či – z neznámeho dôvodu – histórii môjho rodného mesta, téme, ktorej som sa snažila vyhnúť. „Existovalo už pred občianskou vojnou,“ pokračovala som. „Leží neďaleko od Mississippi, preto kedysi bolo prístavným mestom. Dnes v ňom najviac vynáša zabíjanie prasiat. Žije v ňom asi tisíc obyvateľov. Starí zazobanci a spodina.“

„A čo ste vy?“

„Spodina. Zazobanecká.“ Usmiala som sa. On sa zamračil.

„A čo sa to tam, dopekla, deje?“

Ticho som sedela a v mysli vyratúvala rozličné pohromy, ktoré mohli postihnúť Wind Gap. Je to jedno z úbohých miest, ktoré priam priťahujú nešťastie: havária autobusu či tornádo. Výbuch, čo zasiahol silo, alebo pád batoľaťa do studne. Navyše som trocha trucovala. Dúfala som totiž – tak ako vždy keď si ma Curry zavolá do kancelárie –, že mi zloží poklonu za jednu z posledných reportáží, pridelí mi lepší rajón alebo mi, dopekla, predloží zdrap papiera, na ktorom bude načarbané jednopercentné zvýšenie platu. Nebola som však pripravená na rozhovor o aktuálnych udalostiach vo Wind Gape.

„Ešte stále tam máte matku, však, Preakerová?“

„Aj nevlastného otca.“ Keď som chodila na vysokú, narodila sa mi nevlastná sestra. Jej existencia mi pripadá taká neskutočná, že často zabúdam jej meno. Amma. A potom Marian, večne neprítomná Marian.

„Tak čo, dočerta, rozprávate sa s nimi vôbec niekedy?“ Od Vianoc nie, aj vtedy išlo iba o mrazivý, zdvorilostný telefonát po troch pohárikoch bourbonu. Obávala som sa, že matka ho zacíti cez telefónnu linku.

„V poslednej dobe nie.“

„Kristepane, Preakerová, prečítajte si niekedy agentúrne správy. Myslím, že v auguste tam došlo k vražde. K uškrteniu dievčatka. Hovorí vám to niečo?“

Prikývla som, akoby som vedela, o čom hovorí. Klamala som. Jediným človekom vo Wind Gape, s ktorým som udržiavala aký-taký kontakt, bola matka a tá mi nič nepovedala. Zvláštne.

„Teraz zmizlo ďalšie. Mám pocit, že ide o sériového vraha. Vyberte sa tam a prineste mi reportáž. A to rýchlo. Chcem, aby ste tam boli už zajtra ráno.“

Vylúčené. „Tu sa to predsa len tak hemží hororovými príbehmi, pán Curry.“

„Jasné, ale máme tu tri konkurenčné noviny s dvojnásobným personálom a financiami.“ Prstami si prečesal vlasy, ktoré nadobudli vzhľad dvíhajúcich sa strapcov. „Stále mi niekto pribuchuje dvere pred správami. Už mám toho po krk. Teraz máme šancu informovať o niečom veľkom. Ako prví.“

Curry je presvedčený, že správna reportáž by z nás zo dňa na deň urobila najvyhľadávanejšie noviny v Chicagu a celá krajina by nám začala dôverovať. Minulý rok iné noviny, nie tie naše, vyslali reportéra do jeho rodného mesta kdesi v Texase, pretože sa tam v jarných záplavách utopila skupina dospievajúcich chlapcov. Napísal trúchlivú, zato však profesionálne zvládnutú reportáž o vode a zármutku, do ktorej zahrnul všetko od basketbalového tímu, čo stratil troch najlepších hráčov, až po miestny pohrebný ústav, ktorý so žalostnou neodbornosťou očistil utopené telá. Reportáž vyhrala Pulitzerovu cenu.

Napriek tomu som tam nechcela ísť. A to až natoľko, že som si pevne ovinula ruky okolo opierok kresla, akoby som sa bála, že ma Curry odtiaľ bude chcieť vyhodiť. Posadil sa a chvíľu na mňa hľadel svojimi vodnatými orieškovohnedými očami. Odkašľal si, pozrel na fotografiu manželky a usmial sa ako lekár, ktorý sa chystá oznámiť pacientovi zlú správu. Curry rád štekal – vyhovovalo to jeho predstave zo starej školy o správnom redaktorovi –, zároveň bol však jedným z najslušnejších ľudí, akých som poznala.

„Pozrite, zlatko, ak nemôžete, tak nemôžete. Ale myslím, že by vám to prospelo. Znova vás to postaví na nohy. Prečistíte si myseľ. Bude to skvelá reportáž – a my ju potrebujeme. Vy ju potrebujete.“

Curry ma vždy podporoval. Myslel si, že sa zo mňa stane jeho najlepšia reportérka, vyhlasoval, že mám prekvapujúcu myseľ. Počas svojho dvojročného pôsobenia som ho však ustavične sklamávala. Niekedy až mimoriadne. Teraz som cítila, ako na mňa spoza stola nalieha, aby som mu aspoň trocha verila. Sebavedome som prikývla – aspoň som dúfala, že to tak pôsobilo.

„Idem sa zbaliť.“ Moje ruky zanechali na kresle stopy po pote.

Nemusela som sa trápiť nad nijakými domácimi zvieratami či rastlinami, ktoré by som mala nechať u susedov. Do vaku som si pobalila oblečenie, čo mi malo vystačiť na päť dní. Usilovala som sa tým ubezpečiť sama seba, že pred koncom týždňa budem už späť z Wind Gapu. Posledný raz som sa poobzerala po svojom byte. Náhle som si to uvedomila. Vyzeral tak, akoby patril vysokoškolskej študentke: lacný, prechodný a väčšinou zariadený bez fantázie. Dala som si sľub, že keď sa vrátim, investujem do poriadnej pohovky. Bude to odmena za šokujúcu reportáž, ktorú istotne napíšem.

Na stole pri dverách stála fotografia, na ktorej ešte pred pubertou držím asi sedemročnú Marian. Obe sa smejeme. Ona naširoko otvára oči od prekvapenia, ja ich zasa celou silou zatváram. Pritískam si ju k sebe a jej krátke kostnaté nohy sa hompáľajú nad mojimi kolenami. Nedokážem si spomenúť na príležitosť, pri ktorej fotka vznikla, ani na to, na čom sme sa tak smiali. V priebehu rokov sa z toho stala príjemná záhada. Myslím, že pravdu ani netúžim vedieť.

Kúpem sa. Nikdy sa nesprchujem. Neznášam pichľavé prúdy vody – brní mi z nich koža, akoby niekto stlačil vypínač a mňa zasiahla elektrina. A tak som zhúžvala podradný motelový uterák, prikryla ním mriežku na dne sprchovacieho kútika, nasmerovala hubicu sprchy na stenu a posadila sa do vody, ktorá vystúpila do výšky asi ôsmich centimetrov. Popri mne preplával chlp z ohanbia kohosi iného.

Vyšla som von. Nenašla som ďalší uterák, a tak som sa rozbehla k posteli a vyutierala sa lacnou hubovitou prikrývkou. Potom som vypila teplý bourbon a preklínala výrobník ľadu.

Wind Gap leží asi jedenásť hodín cesty južne od Chicaga. Curry mi láskavo povolil rozpočet na jednu noc strávenú v moteli a raňajky pod podmienkou, že si ich kúpim na čerpacej stanici. No len čo sa dostanem do mesta, ubytujem sa u matky. Rozhodol o tom za mňa. Už vopred som vedela, akej reakcie sa dočkám, keď sa ukážem pred jej dverami: rýchle pohyby prezrádzajúce šok a rozčúlenie, pohládzanie vlasov, nevhodné objatie, pri ktorom sa otočím mierne nabok. Potom bude nasledovať ospravedlňovanie sa za rozhádzanú domácnosť, ktorú však nájdem dokonale upratanú. Všetko zavŕši otázka o tom, ako dlho sa zdržím, zabalená do zdvorilostných fráz.

„Ako dlho nám budeš robiť spoločnosť, zlatko?“ spýta sa.

Bude tým myslieť: „Kedy už pôjdeš?“

Práve jej zdvorilosť mi ide najviac na nervy.

Vedela som, že by som si mala robiť poznámky, písať otázky. Namiesto toho som vypila ďalší bourbon, užila acylpyrín a vypla svetlo. Vnímala som iba tiché pradenie klimatizácie a pípanie elektronickej videohry prenikajúce z vedľajšej izby. Zaspala som. Nachádzala som sa necelých päťdesiat kilometrov od rodného mesta, no potrebovala som stráviť ešte jednu noc mimo neho.

Ráno som zhltla starú šišku s džemom a vybrala sa na juh. Teplota prudko stúpala a po oboch stranách cesty sa rozprestieral bujný les. Táto časť Missouri nie je veľmi hornatá, no kopce sú masívne a pripomínajú veľké valiace sa vlny. Keď som sa dostala na jeden z vrcholov, zbadala som kilometre mohutných, húževnatých stromov. Narúšal ich iba tenký pás diaľnice, po ktorej som napredovala.

Pri pohľade z diaľky si Wind Gap nevšimnete – jeho najvyššia budova má iba tri poschodia. No po dvadsiatich minútach jazdy som vedela, že som blízko. Najskôr sa objavila benzínová pumpa. Sedela pred ňou skupina dospievajúcich chlapcov bez tričiek, neupravených a unudených. Pri starom pikape akési batoľa v plienkach vyhadzovalo do vzduchu plné hrste štrku, kým matka tankovala. Vlasy mala zafarbené dozlata, ale hnedé korienky jej siahali takmer až k ušiam. Ako som prechádzala popri nej, zakričala smerom k chlapcom čosi, čomu som nerozumela. Krátko nato začal les rednúť. Minula som rad splývajúcich obchodov so soláriami, zbraňami a drapériami. Nasledovali osamelo pôsobiace staré domy v slepých uličkách, ktoré sa mali stať súčasťou zástavby, čo sa nikdy nezrealizovala. Napokon sa objavilo samo mesto.

Prechádzajúc popri tabuli vítajúcej návštevníkov vo Wind Gape, som bez zjavného dôvodu zadržala dych, tak, ako to robievajú deti, keď míňajú cintorín. Naposledy som tu bola pred ôsmimi rokmi, no scenéria prenikla hlboko do môjho vnútra. Stačí, ak budem pokračovať ďalej, a zbadám dom svojej učiteľky klavíra zo základnej školy, bývalej mníšky, ktorej dych páchol po vajciach. Cesta viedla k neveľkému parku, kde som si jedného horúceho letného dňa potiahla z prvej cigarety. Ak sa vyberiem po bulvári, ocitnem sa na ceste do Woodberry a nemocnice.

Rozhodla som sa, že zájdem priamo na policajnú stanicu. Krčila sa na konci Hlavnej ulice, ktorá – ako to naznačuje názov – je vo Wind Gape naozaj najdôležitejšou. Nájdete na nej salón krásy a železiarstvo, obchod so zmiešaným tovarom s názvom Zmiešaný tovar a knižnicu s dvanástimi policami. Objavíte aj Candinu eleganciu, obchod s odevom, kde si môžete kúpiť vesty, roláky a svetre s obrázkami kačiek a školských budov. Väčšina milých žien vo Wind Gape sú učiteľky alebo matky, prípadne pracujú v obchodoch ako Candina elegancia. O pár rokov sa tu možno objaví Starbucks a dodá mestu to, po čom tak veľmi túži: moderný charakter, príslušnosť k hlavnému prúdu a vopred pripravené a odsúhlasené pohostenie. Teraz je tu iba podradný hostinec patriaci rodine, na ktorej priezvisko si nedokážem spomenúť.

Hlavná ulica bola prázdna. Nijaké autá, žiadni ľudia. Po chodníku ľahko klusal pes, no nik po ňom nekričal. Všetky stĺpy lámp boli oblepené žltými stuhami a zrnitými fotografiami malého dievčatka. Zaparkovala som a odtrhla jeden z oznamov krivo prilepených k značke Stop vo výške dieťaťa. Vyrobili ho doma. V hornej časti bolo tučným písmom zvýrazneným fixkou napísané: „Nezvestná“. Z fotografie sa divo usmievalo dievča s tmavými očami a pridlhými vlasmi. Učitelia by ho istotne opísali ako „pekný kvietok“.

Natalie Jane Keenová Vek: 10 rokov

Nezvestná od 12. 5.

Naposledy videná v Parku Jacoba J. Ashera, mala oblečené krátke modré džínsy a tričko s červenými pruhmi.

Tipy: 588 – 7377

Dúfala som, že keď vojdem na policajnú stanicu, dozviem sa, že Natalie Jane sa už našla. Že sa jej nič nestalo. Stratila sa, v lese si vyvrtla členok alebo utiekla a potom si to rozmyslela. Nasadla by som do auta, vrátila sa späť do Chicaga a s nikým sa nerozprávala.

Ako sa ukázalo, ulice boli opustené preto, lebo polovica obyvateľov odišla prehľadávať les severne od mesta. Recepčná na policajnej stanici mi povedala, aby som počkala – náčelník Bill Vickery sa má čochvíľa vrátiť na obed. Čakáreň vyvolávala falošný dojem útulnosti, akoby viedla do ordinácie zubára. Posadila som na stoličku na konci a začala listovať v časopise Redbook pre zamestnané ženy. Z osviežovača vzduchu zapojeného do neďalekej zásuvky sa šírila umelá vôňa, ktorá mi mala pripomenúť sviežosť vidieka. Po tridsiatich minútach som už mala prečítané tri časopisy a zo zápachu mi začínalo byť nevoľno. Keď Vickery napokon vošiel dnu, recepčná kývla hlavou smerom ku mne a s dychtivým opovrhnutím zašepkala: „Médiá.“

Náčelník, štíhly chlapík krátko po tridsiatke, mal uniformu skrz-naskrz premočenú od potu. Košeľa sa mu lepila na hrudník a vzadu, tam, kde mal mať zadok, sa mu zvraštili nohavice.

„Médiá?“ Hľadel na mňa cez veľké bifokálne okuliare. „Aké médiá?“

„Pán Vickery, som Camille Preakerová zo chicagského Daily Postu.“

„Chicago? Prečo ste sem prišli až zo Chicaga?“

„Chcela by som sa s vami pozhovárať o tých dvoch dievčatkách – Natalie Keenovej a dievčine, ktorú ktosi zavraždil minulý rok.“

„Kristepane. Ako ste sa tam o tom dozvedeli? Panebože.“ Pozrel na recepčnú, potom znova na mňa, akoby sme kolaborovali. Potom mi dal znamenie, aby som ho nasledovala. „Berte za mňa telefonáty, Ruth.“ Recepčná prevrátila oči.

Bill Vickery kráčal predo mnou po chodbe s dreveným obkladom a lacnými zarámovanými fotografiami pstruhov a koní. Potom ma zaviedol do kancelárie bez okien, drobnej kocky lemovanej kovovými registračnými skriňami. Posadil sa a zapálil si cigaretu. Mne neponúkol.

„Nechcem, aby sa to rozkríklo, slečna. Vôbec nemám v úmysle, aby sa to dostalo von.“

„Obávam sa, pán náčelník, že v tejto záležitosti nemáte veľmi na výber. Ktosi si vzal na mušku deti. Verejnosť by o tom mala vedieť.“ Tieto slová som si chystala na ceste autom. Hádžu vinu na Boha.

„Nie je vám to jedno? Veď nejde o vaše deti, ale windgapské.“ Vstal, znova sa posadil a poprehadzoval zopár papierov. „Stavím sa, že Chicago sa až doteraz vôbec nezaujímalo o deti z Wind Gapu.“ Hlas mu na konci preskočil. Potiahol si z cigarety, pokrútil veľkým zlatým prsteňom, čo nosil na malíčku, a niekoľkokrát rýchlo zažmurkal. Náhle mi napadlo, že sa možno rozplače.

„Máte pravdu. Pravdepodobne nie. Pozrite sa, vo svojej reportáži nikoho nevyužijem. Ale je to dôležité. Ak vám to nejako pomôže, pochádzam z Wind Gapu.“ Vidíte, pán Curry, snažím sa.

Pozrel na mňa. Uprene mi hľadel do tváre.

„Ako sa voláte?“

„Camille Preakerová.“

„Ako je možné, že vás nepoznám?“

„Nikdy som sa nedostala do šlamastiky, pane.“ Slabo som sa usmiala.

„Vašou rodinou sú Preakerovci?“

„Matka sa asi pred dvadsiatimi piatimi rokmi znova vydala. Adora a Alan Crellinovci.“

„Á, tých poznám.“ Poznali ich všetci. Peniaze vo Wind Gape neboli bežné, aspoň nie tie skutočné. „Ale ani tak vás tu nechcem, slečna Preakerová. Urobíte reportáž a potom nás všetci budú poznať iba pre… toto.“

„Trocha reklamy azda nezaškodí,“ namietla som. „Pomohla aj v iných prípadoch.“

Vickery chvíľu ticho sedel, uvažujúc nad obedom v papierovom vrecku, ktoré ležalo skrčené na rohu písacieho stola. Vôňa pripomínala bolonskú salámu. Zamrmlal čosi o Jon Benét.

„Nie, ďakujem, slečna Preakerová. A bez komentára. K prebiehajúcemu vyšetrovaniu nemám čo dodať. Môžete ma citovať.“

„Pozrite, mám právo byť tu. Uľahčime si to. Vy mi poskytnete informácie. Aspoň nejaké. A ja vám chvíľu nebudem stáť v ceste. Vôbec vám nechcem sťažovať prácu. Ale musím robiť tú svoju.“ Bola to ďalšia výmena názorov, ktorú som si premyslela kdesi pri St. Louise.

Z policajnej stanice som odišla s fotokópiou mapy Wind Gapu, na ktorej náčelník Vickery nakreslil drobné X na mieste, kde minulý rok objavili telo zavraždeného dievčatka.

Deväťročnú Ann Nashovú našli 27. augusta vo Falls Creeku, hrboľatom hlučnom potoku pretekajúcom stredom lesa na severe. Stratila sa dvadsiateho šiesteho po zotmení a odvtedy pátracia čata prehľadávala les. No tesne pred piatou ráno ju objavili poľovníci. Asi o polnoci ju ktosi uškrtil obyčajnou šnúrou na bielizeň, ktorú jej dvakrát omotal okolo krku. Nato ju hodil do potoka, plytkého po dlhom letnom suchu. Šnúra sa zachytila na veľkej skale a dievča sa celú noc vznášalo v lenivo tečúcom prúde vody. Pri pohrebe bola rakva zatvorená. Viac mi Vickery neprezradil. Aj to som ho musela hodinu bombardovať otázkami.

Z telefónneho automatu v knižnici som vytočila číslo uvedené na plagáte s nápisom „Nezvestná“. Postarší ženský hlas ma informoval, že som sa dovolala na horúcu linku Natalie Keenovej, no v pozadí som počula vrčať umývačku riadu. Žena vyhlásila, že pokiaľ vie, pátranie v lese ešte stále pokračuje. Tí, čo chcú pomôcť, sa majú hlásiť na hlavnej prístupovej ceste a priniesť si vlastnú vodu. Očakávajú sa rekordné teploty.

Na mieste, kde prebiehalo pátranie, strnulo sedeli na piknikovej deke rozprestretej na slnku štyri plavovlasé dievčatá. Ukázali na jeden z chodníkov a naznačili mi, aby som po ňom kráčala, kým nenájdem čatu.

„Čo tu robíte?“ spýtalo sa najkrajšie z nich so stuhami vo vlasoch. Jeho zapýrená tvár patrila trinásťči štrnásťročnému dievčaťu, no prsia, ktoré smelo vytŕčali vpred, prezrádzali, že už ide o dospelú ženu. A navyše šťastnú. Usmiala sa, akoby ma poznala, čo neprichádzalo do úvahy, pretože keď som bola naposledy vo Wind Gape, chodila ešte do škôlky. Pripadala mi však známa. Možno išlo o dcéru jednej z mojich spolužiačok. Mala na to vek – stačilo, aby ju niekto priviedol do druhého stavu hneď po strednej škole. Nebolo to nepravdepodobné.

„Iba som prišla pomôcť,“ odvetila som.

„To určite,“ odfrkla nosom a ukončila rozhovor tým, že všetku pozornosť začala venovať odlupovaniu laku z nechta na prste nohy.

Z horúceho štrku, čo mi praskal pod nohami, som vošla do lesa, v ktorom panovala ešte väčšia horúčava. Vzduch bol vlhký ako v džungli. O členky sa mi obtierali kríky zlatobyle a sumacha. Všade poletovali biele chlpaté semená topoľov, vletúvali mi do úst a lepili sa mi na ruky. Náhle som si spomenula na to, že keď som bola malá, hovorili sme im rozprávkové šaty.

Ľudia v diaľke volali Natalie. Tri slabiky jej mena sa dvíhali a klesali ako pieseň. Po desiatich minútach drsnej chôdze som ich zbadala: bolo ich takmer päťdesiat, kráčali v dlhých radoch a palicami prehrabávali kríky pred sebou.

„Zdravím! Nejaké nové správy?“ zvolal muž s pivným súdkom namiesto brucha stojaci najbližšie ku mne. Zišla som z chodníka a kľučkovala pomedzi stromy, až som sa dostala k nemu.

„Môžem vám nejako pomôcť?“ Nebola som pripravená vytiahnuť poznámkový blok.

„Kráčajte popri mne,“ naznačil mi. „Niekto ďalší sa vždy zíde. Teraz už nemusím prezerať takú veľkú plochu.“ Niekoľko minút sme ticho kráčali. Môj partner sa občas zastavil, aby si drsne a vlhko odkašľal.

„Niekedy si pomyslím, že by sme tieto lesy mali vypáliť,“ vyhlásil znenazdania. „Zdá sa, že sa v nich nedeje nič dobré. Ste priateľkou Keenovcov?“

„Pracujem ako reportérka. Pre chicagské Daily Post.“

„Hm… Pozrime sa. Píšete o tomto všetkom?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

Prvá kapitola