Copyright © Michala Jendruchová, 2018.

Jacket illustration © Tomski&Polanski, 2018.

Copyright © Práh, 2019.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-788-5

PROLOG

Nebyla moje volba být tlustou třicátnicí. Nechtěla jsem být ani tlustou dvacátnicí. A upřímně, nikdy jsem netoužila být boubelatou „desátnicí“. Ale stalo se. A musel by se stát zázrak, aby se ze mě za deset let nestala i tlustá čtyřicátnice. Na zázraky dávno nevěřím. Zkoušela jsem ZÁZRAČNÉ diety, ZÁZRAČNÉ čaje, dokonce i ZÁZRAČNÉ čarování a jednu dobu jsem se dala také na modlení. Nic naplat, peníze za hubnoucí zázraky ubývaly, kila zůstávala. A tak jsem si řekla, když už tlustá, tak alespoň šťastná. Respektive být šťastná mě naučila moje milovaná babička.

Nadváha mě provází od plenek. Když mojí drobounké mamince přinesli zabalený čtyř a půlkilový špekatý buřtík, kroutila hlavou, kde se to v ní vzalo. Kdybych ji při cestě na tento svět nenatrhla a lékaři mě téměř nevyrvali z jejího břicha, pomalu by ani nevěřila, že jsem její. I tátu, který byl poměrně střízlík, přesvědčila o otcovství jen naše vzájemná podoba.

„Podívej, má úplně stejné oči jako ty. A špulí pusinku zrovna tak, jako když jsi byl miminko,“ chlácholila ho babička Bóža. „I ty jsi byl takovýhle špekouneček,“ šišlala nad mou postýlkou tátova máma.

Jenomže zatímco otec ze špekounečka vyrostl ve štíhlého atleta, já jsem zůstala u svých porodních tvarů, přestože jsem se atletice zrovna tak jako táta věnovala několik let. Tedy rozměry se samozřejmě věkem přímou úměrou zvětšovaly. A tak jsem prostě tlustá. Ale když už se tak stalo, proč si život neosladit.

Dva týdny jsem držela dietu

a víte, co jsem ztratila? Čtrnáct dnů.

TOTIE FIELDS

Já jsem ztratila daleko víc než jen dva týdny. Diety jsou moje věrné kamarádky a vím o nich naprosto všechno. Mohla bych je vyučovat. Jakožto kantorka na druhém stupni bych mohla zavést nový předmět – JÁ A MOJE DIETA. Slovo dieta vychází z řeckého diatia. Diatii v českém znění jsem měla na rtech i na jazyku prakticky permanentně. Vyzkoušela jsem nepřeberné množství těch vcelku rozumných až po ty nejbláznivější.

Jednu dobu jsem připomínala přežvýkavce. Žvýkala jsem o sto šest. Není to klišé, skutečně jsem počítala do sto šesti, než jsem spolkla rozžvýkané sousto. Vyčetla jsem v jednom časopise, že to funguje. Mnohočetné žvýkání má údajně pomáhat, aby člověk snědl daleko méně. Já jsem si způsobila pouze zánět sanice. Od té doby mi lupe „v pantu“.

„Ty jsi jako kráááva,“ smál se mi o tři roky mladší bratr Janek při večeři, když jsem, považte, žvýkala krupicovou kaši.

„A ty jsi vůůůl,“ vyprskla jsem na něj mléčnou hmotu smíchanou s kakaem. Dnes musím uznat, že měl pravdu. Ve svých dvanácti byl zřejmě rozumnější než holka v pubertě. Navíc měl oproti mně jednu velkou výhodu, rychlé spalování. A tak zatímco já jsem nakynula po jediném kynutém knedlíku, přičemž jsem závistivě sledovala, kterak se můj hubený bratr láduje už pátým, k tomu řádně omaštěným „blbounem“, Janek zůstal hubený. Postavu i apetit zdědil po tátovi. Ale po kom jsem já? I máma je štíhlá nebo alespoň takříkajíc v normě. V mém případě se zřejmě projevily geny mojí milované babičky Květoslavy. Zdědila jsem po ní nejen jméno, ale i nadváhu.

Moje žvýkací dieta však byla jen slabý kalibr. I já jsem jako mnoho dalších absolvovala šílenosti typu zelná dieta, cibulová, melounová, tukožroutská. Výsledek? U zelné jsem se v důsledku plynatosti a nevolnosti neustále vznášela. Možná to byl účel, abyste se cítili lehčí. Při cibulové jsem nemohla týden do společnosti a spolužačka na gymnáziu si ode mě odsedla. V případě melounové jsem se několikrát málem počurala a při tukožroutské jsem omdlela. Z rýžové diety mi šly oči šejdrem, u mrkvové mi zežloutla kůže, při špenátové jsem měla zelenou stolici a do řepné jsem se vůbec nepustila, protože řepu nesnáším. Nejhorší na tom bylo, že po každé jednostranně zaměřené dietní kúře jsem si danou potravinu zcela znechutila. A tak se výběr jídel rapidně zužoval. Moje snaha skončila smutně – pokaždé dvě kila nahoře.

Později jsem přešla z jednostranných diet na vynechávání jednoho konkrétního druhu potravin. Jednu dobu jsem nejedla maso, jindy jsem vyřadila přílohy, vrhla jsem se na makrobiotiku, počítala jsem kalorie, v dospělosti jsem si nechávala i vozit krabičky, abych nakonec zjistila, že jsem beznadějný případ, na který nic nefunguje. Zašla jsem do cukrárny a dala si rakvičku se šlehačkou.

...............

Se svými přebytečnými kily jsem si užila mnoho utrpení. Přes nelichotivé narážky jsem se sice navenek přenesla s humorem, ale uvnitř to bolelo. Působila jsem jako sebejisté a sebevědomé děvče, uvnitř však byla malinká dušička, která se po škole chodila vyplakat k babičce. Babička byla mým záchranným majákem, vždy mě vítala s otevřenou náručí, pohlazením a kouskem štrúdlu nebo vánočky a slovy: „Tak kdopak ti dneska ublížil?“ Věděla, co potřebuji. Jezdila jsem za ní z Prahy do patnáct kilometrů vzdálené vesničky, co to šlo. Jako malá jsem skoro každý den hartusila na tátu: „Zavez mě k bábi Květušce.“ Kupodivu neprotestoval. Měl ji rád. Později jsem tu a tam sama místo do hudebky nasedla na autobus a frčela si to k babičce. Moje záškoláctví mi spiklenecky kryla.

Asi vyznívá divně, že mě chlácholila sladkostmi, když jsem jí smáčela zástěru slzami znechucení nad svou poněkud rozměrnější postavou. Ale nutno dodat, že to, co mi předkládala k mlsání, byly poctivé domácí koláče a vzápětí za nimi následovala s láskou pěstovaná zelenina z vlastní zahrádky. Nakonec mě ještě prohnala po lese. I když ani ona zdaleka nepřipomínala subtilní baletku, v lese jsem jí ani přes její nadváhu nestačila.

Přitom já jsem také nebyla žádný pecivál. To je zřejmě druhá věc hned po nadváze, kterou mi geneticky předala. Ve sportu jsem překvapivě vynikala. Například když jsme na základní škole běhali tolik nenáviděnou patnáctistovku, já jsem se nemohla dočkat, až se postavím na start. S přehledem jsem doběhla jako první, i když přiznávám, že jsem u toho působila komicky. Faldy se mi natřásaly, později se mi natřásala i prsa. Byla jsem sice terčem posměchu, ale zároveň i uznání. Mně nezbývalo, než si ze sebe dělat legraci, což mi zůstalo dodnes. Co taky s takovými genetickými předpoklady. A tak jsem si jednou například na zadek připevnila chlupatý umělý ocas, ať se toho při tělocviku třese ještě víc. Spolužáci padali smíchy a učitelé nevěřícně kroutili hlavou, jak je možné, že i v nepohodlném kostýmu pokaždé zvítězím. Popravdě jsem to nechápala ani já.

Zřejmě se už tehdy projevila moje nátura. Když si něco vezmu do hlavy, jsem neřízená střela a jdu si za tím, dokud toho nedosáhnu. V jediném moje úsilí selhalo, v dietách. Dobré jídlo, tedy hlavně sladké, je pro mě magické. Což je třetí věc, kterou mi do vínku dala babička. I ona si nedovedla představit den bez koblihy, bábovky nebo makovce, a když na Vánoce stihla upéct „jen“ devatenáct druhů cukroví, ještě v noci před Štědrým dnem válela kokosové kuličky, aby jich bylo jako každý rok rovných dvacet.

Díky babiččině náruči a dobrému jídlu jsem téměř bez úhony prokličkovala dětstvím a vypořádala se i s pubertou. Těžší období mě trochu válcovalo na hranici dospělosti. Už jsem chtěla zakotvit a najít si lásku. Jenže pro vrstevníky jsem byla vždy jen ta dobrá kamarádka, se kterou je legrace. Cizí na mě reagovali nejapnými komentáři a provokativním pískáním. I je jsem zvládala. Se vztyčenou hlavou i ňadry jsem kolem těch omezených pánů a někdy i dam procházela, jako že jsem zcela nad věcí. Nebyla. Je jsem možná oklamala, ale samu sebe ne. Po posledním odmítnutí a jasném: Jsi super kamarádka, ale mně se líbí Žaneta, jsem se zhroutila babičce do klína. Hráz se protrhla a já vyplakala potoky, co potoky, přímo řeky slz. Babička mě hladila po vlasech a krmila větrníkem. Domácím. Z oteklého nosu mi kapalo přímo do jídla.

„Život je tak nespravedlivej,“ pofňukávala jsem mezi sousty.

„Pojď, upečeme bábovku,“ povzbudivě se na mě babička usmála a táhla mě do kuchyně. Líně jsem se zvedla, ale její energie, s jakou chystala vajíčka, máslo, mléko a potřebné nádobí, mě postavila na nohy. Míchání těsta, šlehání bílků, vůně vanilky, babiččin zpěv a čmouhy od kakaa mě rozesmály a slzy trápení se změnily v slzy smíchu.

KAPITOLA 1

KVĚTA

Láska je výživa pro duši, pro tělo je to dieta.

HECTOR BERLIOZ

„Tyhle vanilkové rohlíčky jsou bezkonkurenčně nejlepší,“ pěla chválu na babiččin um kolegyně Jarka. Stejnou větu s dodatkem, že drží linii a že tentokrát odolá, říká každý rok, když před Vánocemi ve sborovně rozbalím krabici s cukrovím. Neodolá nikdy a linii drží neustále. Ale podobně jako mně, není jí to nic platné.

„Pozdravuj babičku,“ mávala na mě s plnou pusou drobná a stále usměvavá Marcelka. Drobky cukroví prskala kolem sebe, což jí rozhodně nebránilo v tom, aby si další tři rohlíčky vzala na cestu do vyučovací hodiny.

„Vem ji na večírek,“ zamávala na mě pozvánkou na naše předvánoční mecheche a zmizela za dveřmi.

Těšila jsem se, až to budu babičce vyprávět. Přestože se stejná situace každý rok opakuje téměř jako přes kopírák, pokaždé jí to udělá radost. A mně taky. Jsem na svou babičku pyšná. V dortové krabici, která byla před dvěma hodinami plná, zbylo jen pár rozlámaných kousků. Tuhle várku rohlíčků upekla jen pro mé kolegy. Včera odpoledne jsem si je vyzvedla a přiznávám se, že jsem jich už pár stačila ujíst.

Máme v plánu dalších devatenáct druhů a několik vánoček. Letos chceme upéct i pravou vánoční štólu. Plánů je hodně, a tak jsem očima jen posouvala ručičky hodinek a nemohla se dočkat, až vyzvednu kytici k jejímu dnešnímu svátku, obleču umaštěnou zástěru a společně spočineme u plnění formiček.

„Květuš? Zvoní ti mobil,“ vytrhla mě z rozjímání Tereza. Z krabice si nabrala už třetí talířek. „Uf, ze mě bude koule,“ smála se.

Z ní koule nikdy nebude. Nadaná sportovkyně, která je pět hodin denně se svými žáky v tělocvičně a odpoledne trénuje na maratony, pár kousků cukroví rychle vyběhá. Zvláštní, já taky sportuji od malička, ale kila se ne a ne hnout směrem dolů.

„Jejda, zamyslela jsem se,“ odvětila jsem a šátrala v tašce po mobilu, ze kterého na mě blikalo: Máma. Co může chtít? Asi zapomněla koupit veku na chlebíčky, tak mi volá, abych se cestou stavila v krámě. Dělá to tak pravidelně. Máma je expert na zapomínání. Chystá se péct, ale chybí jí vajíčka nebo máslo, případně obojí. Už jsem si zvykla.

„Mami? Tak copak to bude dneska?“ smála jsem se ještě rozjařená po našem pečicím úspěchu. Z telefonu se však ozvalo jen těžké dýchání.

„Mami? Je ti něco?“ vylekala jsem se.

„Květuško,“ vydechla máma a rozplakala se.

„Co se stalo? Děsíš mě!“

„Babička…,“ rozvzlykala se štkavě. Zatrnulo mi. Srdce se mi rozbušilo.

„Co je s ní?“ otázala jsem se s nepříjemnou předtuchou.

„Babička… Už není.“

...............

Zemřela klidně. Večer ulehla do čistě povlečených peřin, přečetla si úryvek z bible, která jí nikdy nesměla chybět na nočním stolku, jistě se tak jako každý den před spaním pomodlila a usnula hlubokým spánkem. Ještě mi v kuchyni na stole nechala vzkaz. Jako by věděla, že tahle noc je pro ni v její chaloupce poslední, rozloučila se se mnou tím nejdojemnějším způsobem. Přitom včera vůbec nepůsobila unaveně. Ani by mě nenapadlo, že naše setkání je tím posledním.

Když mi máma sdělila nečekanou a tolik smutnou novinu, zůstala jsem ohromeně stát. „Co se stalo?“ ptala se mě kolegyně Irena.

Nebyla jsem schopná odpovědět, jen jsem koukala před sebe a před očima se mi promítl celý život s babičkou. Pak jsem musela jednat, řešit, organizovat, uvolnit se ze školy a vyrazit domů.

„Běž se s babičkou rozloučit,“ objal mě táta poté, co jsem se mu pověsila na krk a rozvzlykala se. Celou dobu jsem se držela, teď jsem si mohla dovolit ten luxus zhroutit se.

„Tati,“ plakala jsem mu do ramene.

„Holčičko moje,“ utěšoval mě.

Věděl, že nemá smysl víc mluvit. Slova byla zbytečná. Babička mi byla snad ještě bližší než rodiče, nejmilejší člověk.

„V květinářství mají pro babičku připravenou kytici růží. K svátku,“ štkala jsem. Jen mě hladil po zádech.

„Dneska jsme přeci měli slavit.“ Můj pláč sílil, nedokázala jsem se ovládat. Datum osmého prosince se mi nikdy nevymaže z paměti.

Máma seděla na židli vedle postele a držela babičku za ruku. Vrásčitá tvář působila vyrovnaně, spokojeně a v obrovských peřinách tak bezbranně. Při pohledu na dojemné loučení jsem se rozbrečela ještě víc. Janek babičce zapálil svíčku, posadil se mezi nás a obě nás uchopil kolem ramen. Táta se tiše postavil za nás a všichni jsme takhle tiše spočinuli a vzpomínali.

Důstojně jsme babičku vyprovodili do vozu pohřební služby a naposledy jí zamávali. Stáli jsme u dveří s rukama nad hlavou, zrovna tak jako vždycky stála babička, když nás vyprovázela na cestu domů. Prožila zde osmdesát pět spokojených let. Ta léta byla mnohdy příliš těžká, ale babiččina pozitivní povaha a vrozený talent na humor jí pomohly se přes těžkosti přenést s lehkostí.

Každý z nás se loučil po svém a po svém se s danou situací vypořádal. Zatímco ostatní odešli domů podpírajíc se vzájemně, já jsem potřebovala zůstat a spočinout. Sama. Nechali mě. Věděli, co tam na mě čeká. V kuchyni na stole mi babička zanechala vzkaz.

MOJE MILOVANÁ VNUČKO, SLYŠÍM ŠUMĚNÍ ANDĚLSKÝCH KŘÍDEL A CÍTÍM, ŽE SI PRO MĚ PŘICHÁZEJÍ. S LÁSKOU A KLIDNOU DUŠÍ ODCHÁZÍM NA ONEN SVĚT. PAMATUJ VŠAK, ŽE TADY BUDU VŽDYCKY S TEBOU, VŽDY PRO TEBE. AŽ SE VZPAMATUJEŠ, OTEVŘI MŮJ NOČNÍ STOLEK, KDE JSEM PRO TEBE ZANECHALA ODKAZ. VÍM, ŽE S NÍM NALOŽÍŠ TAK, JAK NEJLÉPE DOVEDEŠ.

Připadala jsem si jako malá holčička, se kterou si babička hrávala na stopaře. Na konci stopování na mě čekala odměna, většinou v podobě čokoládových penízků, medaile nebo nějaké právě upečené dobroty. Musela jsem se pousmát. Babička si ze mě snad dělá legraci i v den svého skonu.

V domě bylo tak nepřirozené, až mrtvolné ticho, jen stroj starých kukaček vteřinu po vteřině posouval ručičku. S mrazením v břiše jsem přistoupila k nočnímu stolku a s napětím ho otevřela. Přes slzy jsem téměř neviděla, přesto mě zrak nešálil. Ve stolku byl zabalený poklad cennější než veškerý majetek. Zásadně mi změnil život.

...............

Vrkú, vrkú, vrkú a ještě šestkrát vrkú. Ze zasnění mě vytrhlo odbíjení hodin. Kukačky mě dokázaly vždycky vylekat, přestože jsem si na ně mohla za třicet let svého života zvyknout. Nezvykla. Kukačky už hodně pamatují. Budily babičku coby malou holku, budily mámu a o letních prázdninách budívaly i mě, pravidelně v devět ráno. Teď odbily devět večer.

Opatrně jsem sejmula utěrku a odhalila ručně psanou cukrářskou KUCHAŘKU PRO MILOVANOU VNUČKU. Připadala jsem si jako ve snu. Jako by mi andělé přichystali dar. Zažili jste ten pocit, kdy se vám doma v místě, ve kterém znáte každý kout, objeví cosi, co jste tam nikdy neviděli, nečekali, něco velmi překvapivého? Tak to se stalo mně v chalupě mého dětství. Netušila jsem, že babička něco takového chystá. Musela si s kuchařkou dát mnoho práce. Nikdy se nezmínila, že něco píše, vše dělala potají.

Do kuchařky shromáždila 365 receptů na cukroví, moučníky a zákusky. Na každý den v roce jeden. U každého byl babiččin citát, vzkaz, případně neuměle nalepená fotka, výstřižek či ruční náčrt. Nechyběla ani babská rada, praktická vychytávka.

Moje milá vnučko, psala v úvodu. Vím, že pečení je tvůj dávný sen, který nás dvě spojoval. Vždy jsme pekly spolu, sama ses zatím nikdy neodvážila. Protože si nevěříš. Nevěříš si, že jsi opravdu dobrá.

Vím, na co babička naráží. Sama jsem skutečně nikdy neupekla nic, i když mě všichni chválili, že bych mohla péct na svatby. Ale v jejích slovech jsem četla i mezi řádky. Babička věděla, že moje sebevědomí velmi pokulhává, hlavně ve vztahu k mužům.

Proto si na tebe troufají muži s nevhodnými komentáři. Oni vycítí, že jsi nejistá. Měj se ráda, dělej, co máš ráda, a miluj život. Když si budeš sama se sebou jistá a spokojená, budou ve tvé přítomnosti spokojeni i ostatní. Muž si tě bude vážit, když si sebe budeš vážit i ty sama. A tak si sebe važ, ale nevaž se, zahoď váhu a užívej si života.

To mi říkávala už dávno, dnes však udeřila do přesně mířeného místa. Jako by se mi až s jejím odchodem všechno v hlavě seplo.

Každý den, moje milá vnučko, upeč jeden recept určený právě k tomu datu. Vzpomeň si na mě, jak jsme ho pekly spolu, pusť si k tomu naši oblíbenou muziku a pusť se do práce. Však víš, že fyzická práce pomáhá. Navíc za tebou budou vidět výsledky. A já budu u tebe, pokračovala jsem ve čtení jejího poselství.

Vybavila jsem si naši nejoblíbenější Rybovu vánoční mši, která u nás právě v době adventu hrála pořád dokola. Hned jsem vstala a zapnula tlačítko play na stařičkém kotoučovém magnetofonu. Věděla jsem, co bude následovat. Zapraskání, na které navázalo Hej mistře, vstaň bystře. Přeci jen už má aparát i pásek svá léta a je trochu opatlaný, jak jsme na něj šmatlaly s umaštěnými prsty.

Budou to nejsmutnější Vánoce. Bez babiččina cukroví. Copak na něj bude nálada? A chuť? Svátky bez babiččiny vánočky? Nalistovala jsem 20. prosince – VÁNOČKA. Právě v tento den jsme jich společně pekly sedm a rozdávaly je přátelům. Hezky ovázané červenou stuhou a mašlí.

Koukej se do ní pustit. Ne že ji letos vynecháš. Znám tě jako své boty a vím, že máš tendenci ji přeskočit. Tak to tedy ne. Slez z těch oken, stejně budou za chvíli zase špinavá, a s odvahou hezky z osmi pramenů. Však víš, jak jsem tě je učila plést.

Vedle toho jsem našla i vlastnoručně nakreslený postup. Babička věděla, jak se mi u toho motají ruce.

A rozinky nezapomeň přes noc namočit do rumu. Pravda, zapomněla jsem pokaždé.

Musela jsem se pousmát, skutečně mě babička měla přečtenou. Vrátila jsem se na začátek.

O každém pečení si piš deník, jako já píšu tyto záznamy. Napiš, jaké jsi měla pocity, co jsi vnímala a jak jsi vzpomínala. Pamatuj, že psaní je skvělá terapie. A až se za rok dostaneš na toto místo, vzpomeň si na mě dvojnásob. Udržuj troubu v provozu a v chalupě život.

Bylo devět večer a já jsem seděla nevěřícně nad knihou. Cloumaly mnou emoce i vyčerpání. Neměla jsem sebemenší chuť se zvednout, chtěla jsem jen sedět a spočinout. Kukačky mě však upozornily, že sedím už půl druhé hodiny, a tak nezbývalo než se vzchopit. Zítra nás čeká organizování pohřbu, obvolávání příbuzných, nemohu v tom rodiče nechat. Dnešní večer však patří jen mně a babičce. V tu chvíli jsem si uvědomila, že to, co držím v ruce, je skutečnost a babiččino opravdové přání. Já ji přeci nechci zklamat, a co jsem dosud vnímala jako sen, pouhou představu, je realita, kterou budu muset naplnit. Nejenže budu muset, ale chci.

Kromě toho, že jsem si pročítala list za listem s myšlenkou, že tuto knihu budu mít jako bibli, v níž si budu večer před spaním číst, ve mně s každou stránkou narůstalo rozhodnutí konat. Nikdy jsem babičku nezklamala a nezklamu ji ani teď. Vždy, když mi něco poradila, bylo to pro mě to nejlepší, a tak ani nyní nemám důvod pochybovat. Vstala jsem, otevřela lednici, vyndala máslo, vajíčka, jichž měla babička vždycky zásobu. Odvážila jsem mouku, cukr, ořechy.

Nejdříve ořechy opraž na pánvi, budou výraznější, četla jsem z babiččina rukopisu informaci, kterou jsem dobře znala. Recept jsem si pamatovala. Zatímco jsem vše nechávala rozehřát na pokojovou teplotu, četla jsem dál. Nemohla jsem se od jejího písma odpoutat.

Do těsta přidej trochu rumu, budou prvotřídní. Rum najdeš ve skříňce pod dřezem.

Tak v tom byl ten její fígl! Zpracovala jsem těsto a nechala ho na balkoně odpočívat. Tu hodinu jsem využila k dalšímu listování knihou.

A připrav si ingredience na zítra. Hned ráno zadělej těsto, ať večer můžeš péct, pokračovala babička ještě na straně určené pro dnešní den.

Otočila jsem list. Nadpis zněl: OBLOUČKY Z TVRDÝCH ŽLOUTKŮ. Moje nejoblíbenější. Je to takové linecké těsto, jen dovnitř místo syrových žloutků patří žloutky vařené, potírá se vajíčkem a sype se ořechy. Proto mám s přípravou začít dnes. Dám vařit dvě vajíčka.

Pak jsem rozpálila troubu a automaticky motala rohlíčky jeden jako druhý, jak mě to babička naučila. S každým dalším odcházelo napětí. Za chvíli se kuchyň rozvoněla oříšky a vanilkou. Stihla jsem to ještě do půlnoci, takže jsem slib splnila. Upekla jsem symbolicky jednu dávku, tři plechy. Napadlo mě, co s tím vším, jestliže budu péct denně? Kdo to bude jíst? O víkendu se nebojím, bratr rád všechno zkonzumuje. I na to zřejmě babička myslela. Jak jsem si všimla, do pracovních dnů zahrnovala spíše recepty trvanlivé, na víkendy tzv. měkké, tedy buchty, moučníky, dezerty. Měla do detailu promyšlené, aby se nic nezkazilo.

Mně bylo skutečně lépe. Četla jsem si, vzpomínala a přemýšlela, aniž bych si všimla, že talířek s upečenými rohlíčky kamsi zmizel. S úlevou a smířením totiž přišel hlad a já jsem od oběda nejedla.

JIŘINA

Slavil pětačtyřicetiny. Připravila mu velkolepou oslavu pro pětačtyřicet lidí, převážně podnikatelů, jeho klientů. Hráli si na velké přátele, ale za tím vším rádoby srdečným poklepáváním po rameni byl jen tvrdý byznys, pouhé pozlátko. Neměla je ráda, ale jako profesionální manželka se uměla vytáhnout. Oslavu spojili s vánočním večírkem. Největší událost roku. Pořádali ho každoročně, mezi obchodními partnery byl velmi oblíbený, ale letos získal punc ještě slavnostnější. Měl uzavřít velký zahraniční obchod, který ho posune v žebříčku movitých lidí hodně dopředu. Pro tyto účely vybudovali na pozemku u své vily luxusní altán se zimní zahradou. Reprezentativní prostory s mnoha květinami, keříky a stromky, v krbu u stěny plápolal oheň a uprostřed sálu pak příjemně šuměla fontánka s pitnou vodou, obrostlá břečťanem a fíkusem. Na rautovém stole, jenž se prohýbal pod vybranými lahůdkami, potom v další fontánce proudila horká belgická čokoláda.

Byla tu pro něj, připravená, oddaná, nádherná. Jako vždy. Bravurně se zhostila své role. Měla vytvořit ideální rodinnou atmosféru, zázemí a sexy podhoubí pro Karlovo obchodování. Tak jako pokaždé. Za ta léta se v daném prostředí naučila pohybovat, a tak vše zvládala s nadhledem. Soukromou, o poznání skromnější oslavu uspořádají za týden. Ačkoliv skromnější? Karel musí vždy ukazovat, že na to má, a chce stále každého okouzlovat svými penězi a úspěchy. Čím je starší, tím více. Však také má stále více co ukazovat. Dnes je zde však honorace.

Cítila se frustrovaná, ale uvědomovala si jasná pravidla jejich manželství a svou roli v něm. Má, o čem by se jiným nesnilo, dům s dvanácti pokoji, venkovním i vnitřním bazénem, posilovnou, třemi koupelnami a lásku svého života. Za cenu oběti vlastních snů a kariéry.

Poznali se před dvaceti lety. On, začínající podnikatel, ona, příležitostná modelka se slušně našlápnutou kariérou a budoucí psycholožka. Bylo jí dvacet a druhým rokem studovala psychologii.

„To snad nemyslíš vážně?!“ vystartovala na ni máma, když se zmínila o svém záměru vdát se a ukončit studia. Karel ji přesvědčil a ona zamilovaně plnila jeho vize.

„Já tě zajistím, budu tě nosit na rukou a ty se budeš jenom topit ve zlatě,“ usmíval se na ni láskyplně.

Věděla, že se to tak říká, ale zamilovanost byla silnější než rozum, navíc Karel brzy dal najevo, že svůj výrok myslí opravdově. Svůj slib dodržel.

„Tolik jsi tomu obětovala. Jen si vzpomeň, jak těžce ses na školu dostávala, takové možnosti máš před sebou. Jakou jsi měla radost,“ snažila se v ní máma probudit zájem.

Pro ni však to rozhodnutí bylo konečné. Se školou i šoubyznysem končí, vdá se a zaměří se na rodinný život.

„Jsi holka bláznivá,“ uzavřel otec veškerou komunikaci a otráveně otevřel noviny. Koncentrovat se na čtení však nedokázal. Vnímala, jak s ním cloumají emoce. Zklamala ho. Otcovo zklamání ji bolelo ze všeho nejvíc. Poprvé v životě se svým rodičům postavila. Ale nemohla jinak, srdce jí tak velelo. Jediný, kdo její rozhodnutí kvitoval, byla jejich patnáctiletá Eliška.

„Já ti tak závidím,“ podotkla zasněně večer, když si k ní lehla do postele. Dívaly se do stropu a plánovaly budoucnost. Tyhle společné chvíle milovala.

Nakonec rodiče přesvědčil sám Karel. Určitou dobu panovalo v jejich rodině napětí, ale Karel si nakonec svým šarmem získal i je. Uměl to, všem imponoval. A tak když s pugétem růží přišel oficiálně požádat o ruku, dostali požehnání. Svatba byla velkolepá, vše zaplatil Karlův otec, sám zkušený majitel prosperující realitní kanceláře. V začátcích je velmi podporoval a Karlovi prošlapával cestičku. Brzy se jeho role ujala sama. Pomohla mu rozjet podnikání, nejdříve jako bývalý hokejista obchodoval se sportovním zbožím a zařízením, postupně přidával další, luxusnější odvětví.

Záhy se narodili kluci, a tak se nenudila. Nikdy si nestěžovala, svého údělu se zhostila s radostí. Kamarádi odpadávali, považovali ji za povrchní. Netušili, že ani ona tohle blyštivé pozlátko nepreferuje. Ale Karel, ke kterému vzhlížela jako k božstvu, ano. Šla za ním. Místo, které dosud zastávali její kamarádi, převzali lidé, KTERÉ POTŘEBUJEME, jak je nazýval Karel. Pravé přátele neměl. Neuměl být přítel. Ale v byznysu se dokázal pohybovat. Dnes toho má ve svém portfoliu daleko víc, mimo jiné luxusní hodinky, zlato a diamanty. Horkou novinkou hodnou oslav byly investice do developerských projektů. Kontrakty uzavírá po celém světě a po ní již mnoho let chce jediné – být okouzlující. Denní režim začíná ranním plaváním v bazénu, následuje hodina s trenérem, kadeřník, kosmetika, nehty...

Zaplatili si kuchařku, hospodyni, o děti se starala chůva. Ona se měla věnovat jen sama sobě a tu a tam si s dětmi pohrát, případně je vzít na procházku. A večer reprezentovat.

„Ty se máš,“ záviděly jí bývalé kamarádky.

Nevysvětlovala, nestěžovala si, říkala si, že na to nemá právo. Stále častěji se jí však do hlavy vkrádaly negativní myšlenky, že jí to nestačí. Cítila se jako rozmazlené dítě, kterému nic není dobré, vždyť žije v luxusu. Podvědomě však vnímala, že se ocitla ve zlaté kleci. Peníze přibývaly, nároky se zvyšovaly a únava stoupala. Skutečná únava z blahobytu a z nutnosti držet krok. Nepřipouštěla si ani únavu ani fakt, že není šťastná. Vždyť má krásnou zdravou rodinu, milujícího manžela, je zajištěná… Přitom by si tak ráda oblékla tepláky a zalehla s knížkou a praženými buráky k romantickému filmu. Místo toho se musí obléci do elegantních šatů, celý den hladovět, aby neměla nafouklé břicho, a rozdávat úsměvy všemi směry. Tak jako dnes.

Ale vyplatilo se. Karlův večer dopadl na jedničku. Vše do detailu naplánovala, sama si koupila lesklé červené, nehorázně drahé šaty od návrháře, které decentně zvýrazňovaly její fantasticky udržovanou postavu. Rozpuštěné vlnité vlasy jí splývaly k lopatkám na holých zádech. Servírovala nejvybranější lahůdky, sama uzobla jen kousek okurky. Kvůli linii. Přitom se jí sbíhaly sliny. Ostatní se ládovali plněnými šneky, nadívaným krocanem, dobrotami, které před jejich zraky chystal šéfkuchař. Vyhlášený. Známý z televize. Proto zde byl přítomen a vystaven na odiv. Zákusky, dorty a cukroví má od paní Králové tady z obce. Vyhlášená poctivá cukrářka široko daleko. Stará milá paní, která má pro každého vlídné slovo. Je jedna z mála lidí, kteří ji tady tak nějak přijali.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

PROLOG

KAPITOLA 1