Z anglického originálu Lessons from Lucy

vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster, New York, v roce 2018

přeložil Jakub Futera

Odpovědná redaktorka Kateřina Svobodová

Technický redaktor Petr Kovář

Obálka René Senko

Sazba Libor Jelínek

Tisk a knihařské zpracování Tisk Centrum, s. r. o., Moravany u Brna

Jako svou 2 639. publikaci

vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel.: 515 919 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2019

192 stran

Vydání první

Toto vydání vychází ve spolupráci s Berkley, imprint Penguin Publishing Group, divize Penguin Random House LLC.

Copyright © Dave Barry, 2018

Translation © Jakub Futera, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7565-434-2

ÚVOD

Vždycky jsem měl rád psy. Když jsem byl malý chlapec, měla naše rodina klasického pudla jménem Mistral, což je francouzské označení pro studený severozápadní vítr. My jsme ho tak nepojmenovali. Nikdo z naší rodiny nikdy Francii ani nenavštívil, patřili jsme spíš k tomu typu lidí, co pojmenuje psa Buster. Mistrala pokřtili jeho předchozí majitelé, zámožná rodina, po které jsme ho zdědili, když už se o něj nemohli dál starat. Když k nám přišel, byl to zhýčkaný obývákový pes s takovým tím profesionálním sestřihem a směšnými kudrlinami úplně všude, hlavu nevyjímaje. Mám pocit, že se Mistral styděl za to, jak vypadal, asi jako když vás někdo pozve na párty, na pozvánce stojí „přijďte v praštěném kostýmu“ a vy se toho jako jediný chytíte.

Jenže po nějaké době v domácnosti Barryových, zápasech s námi, Barryovic dětmi, a běhání po lesích a močálech za naším domem (aniž by se mu přitom dostalo byť jen náznaku profesionální stylingové péče) se Mistral změnil z načančaného gaučáka v nadrženého, uslintaného, nohy obskakujícího venkovního amerického psa, tak zarostlého a špinavého, že by se nikdo nemohl divit, kdyby mu z kožichu začaly klíčit sójové výhonky.

Já jsem si s Mistralem vybudoval zvláštní pouto, protože jsem ho u večeří tajně krmíval pod stolem. Jako dítě jsem byl děsně vybíravý a jediné, co jsem měl opravdu rád, byla vanilková zmrzlina a kečup.1 Jenže my, Barryovic děti, jsme nesměly odejít od stolu, dokud jsme úplně nevyčistily talíře. Takže když se naše matka, jinak vcelku rozumný člověk, rozhodla servírovat růžičkovou kapustu (což jsou vlastně – a to bylo prokázáno několika vědeckými studiemi – uřezané hlavičky nedonošených marťanských plodů), měl jsem pořádný problém. Nemohl jsem je pozřít. Už z pohledu na ně se mi dělalo zle. Zatímco zbytek rodiny dojedl večeři a odporoučel se dívat na naši televizi s devětadvaceticentimetrovou úhlopříčkou a černobílou obrazovkou s nulovým rozlišením značky RCA Victor v masivním dřevěném korpusu, ve které běžel seriál Gunsmoke, já jsem zůstal zapikaný u stolu, před sebou talíř studených oslizlých zelených vetřelčích kebulí – jednoduše týrané dítě bez perpektivy čehokoli příjemného kromě pomalé smrti hladem.

Tohle se ale s příchodem Mistrala změnilo. Při večeři se vždycky zabydlel pod stolem u mých nohou a zhltal vše, co jsem mu podstrčil – maso, rybu, těstoviny, sem tam ubrousek, dokonce i zeleninu, růžičkovou kapustu nevyjímaje. Tehdy běžel v televizi seriál Lassie, v němž se každý týden chlapec jménem Timmy (s odpuštěním úplný idiot) zasekával ve studni, propadal do tekutého písku nebo zažíval jiné nebezpečné strasti. Jeho věrná kolie Lassie pak vždycky doběhla domů na statek a vyštěkala Timmyho rodiče – což taky nebyli zrovna žádní Einsteinové[2] – dokud konečně nepochopili, byť s určitými potížemi („Co se děje, holka? Ty máš hlad?“) co se jim Lassie snaží říct, přestože se takové věci stávaly úplně každý týden. Nakonec se vydali Timmyho zachránit a všichni okolo považovali Lassie za hrdinku.

Pro mě byl ale daleko větší hrdina Mistral. Každý pes umí běhat a bafat. Ale ukažte mi díl, ve kterém by Lassie snědla Timmyho růžičkovou kapustu.

Takže se ze mě prakticky okamžitě stal milovník psů. Dalším rodinným psem po Mistralovi byl Herbie, rasa smíšená, patrně kříženec německého ovčáka a letadlové lodi. Byl obrovitý. Naštěstí zároveň velice přítulný, přestože svou hlučností někdy děsil návštěvníky, kteří nemohli vůbec tušit, jak neškodný je.

„Herbie!“ řval jsem. „Okamžitě toho pošťáka pusť!“

Většinou poslechl. „Hodnej pejsek!“

V dospělosti jsem měl hned několik psů a všichni si, byť každý z nich trochu jinak, zasloužili titul nejlepší pes všech dob. V jednu chvíli jsem měl dokonce dva psy: velkého hlavního psa jménem Earnest a menšího záložního psa pro případ nouze, Zippyho. O těchto dvou jsem napsal hromadu sloupků, jež by se daly shrnout do jediné věty: „Ti dva nejsou zrovna nejchytřejší.“

Vezměte si například ranní venčení. To je pro psy významná událost, protože jim dává příležitost vyrazit a intenzivním čmucháním určit místa, kde si ucvrkli jiní psi, aby mohli přesně tamtéž přidat svoji vrstvu. Každý jeden pes na planetě Zemi se účastní nelítostného a nekonečného boje s jakýmkoli jiným psem na planetě Zemi o čůránkovou nadvládu. To je nesmírná zodpovědnost.

Abych se tedy vrátil k Earnestovi a Zippymu: vypouštěl jsem je ven ve dvoufázovém procesu. Fáze jedna – otevřel jsem zadní dveře vedoucí na terasu. Ta terasa byla obehnaná sítí, což je na jižní Floridě naprostá nezbytnost, pokud nechcete, aby vám veškerý nábytek z terasy odnesli komáři. Earnest a Zippy přeletěli tryskem terasu k síťovým dveřím, kde čekali netrpělivě na fázi dvě – kdy jsem jim otevřel síťové dveře a oni mohli vyrazit ven zahájit své čůrací manévry.

Takový postup jsme praktikovali několik let a Earnest i Zippy ho plně chápali. A pak se v roce 1992 naším okolím prohnal hurikán Andrew. Když odcházel, vzal si s sebou i síť z naší terasy.

Ovšem bez dveří.

Nechal tam dveře zasazené do rámu na okraji terasy a nic dalšího.

Jak si myslíte, že Earnest a Zippy zareagovali na tuto novou situaci? Pokud znáte psy, asi to uhodnete. Otevřel jsem zadní dveře, ti dva se vyřítili k těm síťovým – ještě jednou připomínám, že kolem nich nebylo vůbec nic – a tam se zastavili a čekali, až jim otevřu. Přísahám, že si nevymýšlím. Trvalo jim několik týdnů, než pochopili, že mohou opustit dvoufázový proces odchodu k venčení.

Earnest a Zippy mě bavili docela často. Byli jako dvojka z grotesky, něco jako méně inteligentní varianta Abbotta a Costella. Někdy když jsem pracoval, ukládali se na šlofíčka na opačných stranách dveří mé pracovny – Earnest většinou u mě, Zippy venku na chodbě. Často leželi tiše celé hodiny, zatímco já ťukal do klávesnice.

A pak, z ničeho nic, jednoho z nich něco nastartovalo. Psi to tak dělají: spí jako zabití, načež vyskočí a začnou zuřivě štěkat bez jakékoli zjevné příčiny. Mám takovou teorii, že kolem Země krouží Psí družice a ta při průletu vydává signály zachytitelné jen psím uchem. Ale ať už za tím stálo cokoli, jeden z mých psů, obyčejně Earnest, to zaslechla (Earnest je fenka) a začala štěkat. To vzbudilo Zippyho na druhé straně dveří. Ten usoudil, že Earnest štěká na něco důležitého, přidal se tedy k ní a zaútočil na dveře ve snaze dostat se do místnosti pomoct Earnest štěkat na tu důležitou věc. Earnest se dovtípila, že Zippy musí štěkat na něco důležitého, takže začala skákat na dveře ze své strany, což vybudilo Zippyho ještě víc.

Takže teď útočili na dveře dva psi v záchvatu psí ostražitosti, přičemž psí ostražitostí mám na mysli psí hloupost. Nepřestali, dokud jsem nevstal a dveře neotevřel. Earnest vyrazila se štěkotem z pracovny, Zippy se přiřítil do ní, taktéž štěkající. Ti dva si nakonec uvědomili, že buď žádná hrozba neexistuje, nebo ji zahnali na útěk. Já zavřel dveře, psi se vrátili ke svému šlofíčku každý na jedné své straně a pracovna se znovu ponořila do klidu, jenž vydržel až do dalšího průletu Psí družice.

Earnest ani Zippy tedy nepatřili mezi žádné génie. Byli to ale fajnoví psi a mně bylo líto, když jsem o ně při rozvodu přišel. Vstoupil jsem tehdy do bezpsí etapy života, která nakonec trvala deset let. Když jsem se znovu oženil, snažil jsem se opakovaně přesvědčit Michelle, že potřebujeme psa, ale ona nikdy žádného neměla, takže se něčemu takovému tvrdě bránila. Tvrdila, že psi jsou špinavá smradlavá zvířata, jež štěkají, slintají, koušou věci, skáčou na lidi a schovávají nášlapné miny po celém dvorku.

To všechno je pochopitelně pravda.

„Ale jsou tak přítulní,“ argumentoval jsem. „Jsou to skvělí společníci.“

Michelle většinou odvětila, že má raději takové společníky, kteří neprojevují svou přítulnost tak, že vám z ničeho nic vrazí tlamu do rozkroku.

„Jenže psi jsou legrační,“ hájil jsem je dál. Abych jí vysvětlil, jak zábavní dokáží psi být, odvyprávěl jsem jí příběh (pravdivý příběh) o kamarádovi z dětství. Ten míval psa jménem Boomer. Jednoho dne zahlédl Boomer při jízdě autem jiného psa a za plné rychlosti vyskočil okénkem ven. Při dopadu si polámal několik docela důležitých kostí a během dlouhé a složité rekonvalescence musel nosit sádru. Když se konečně uzdravil, uviděl při cestě autem dalšího psa. Nezaváhal ani na sekundu a vyskočil z auta zase.

„A co je na tom legračního?“ zeptala se Michelle.

„No přece to, že vyskočil znovu,“ vysvětloval jsem jí.

„A proč jezdili s otevřenými okny?“ zajímalo Michelle.

„Protože je ani nenapadlo, že by mohl zase vyskočit,“ odpověděl jsem. „Jenže on to udělal! Ha ha ha!“

Tato argumentační strategie nicméně selhala a mně se Michelle nepodařilo přesvědčit, že psa potřebujeme. Žili jsme tedy bez psa a já si už pomalu začínal myslet, že to tak i zůstane.

Pak se nám narodila Sophie. Ta od malička zvířata milovala, jakákoli zvířata, a zvířata milovala ji. Jako by šířila nějaké zvěři libé vibrace. Motýli (a teď mluvím úplně vážně) jí přistávali na prstech či na vlasech a zůstávali tam. Kočky – kočky! – k ní přicházely a s vrněním se jí otíraly o nohy. Jednou jsme navštívili deštný prales v Kostarice, kde jsme zahlédli kolouška. Vypadal roztomileji než Bambi, stál kousek od pěšiny. Za chvíli se shlukl celý dav, lidé fotili a vzdychali dojetím, načež koloušek místo aby utekl, vystoupil z pralesa, došel přímo za Sophií a olízl jí tvář. Vím jistě, že se to stalo, protože jsem si to vyfotil.

Sophie pochopitelně milovala psy. Už jako maličká se batolila ke psům, i k těm obrovským, házela jim ruce kolem krku a šťastně je objímala. Psi máchali ocasy a olizovali ji, kdybychom je byli nechali, odvedli by si ji a vychovali ji ve své psí víře.

Takže jsem dostal spojence. Michelle musela neustále poslouchat hlodavý, kňouravý hlásek: „Prosím, koupíme si psa? Prosím, prosím, PROSÍM??“ Spousta nafouknutých tváří a trucování. Občas vzlyky a křik, někdy vzteklé záchvaty končící na podlaze.

To všechno já. Sophie k tomu přistupovala daleko dospělejším způsobem, přesto bylo zcela zřejmé, že i ona velice touží po psovi. Michelle se ji pokusila uspokojit tropickou rybičkou, jenže ryby se psům nevyrovnají ve schopnosti vycítit a zareagovat na vaše emocionální rozpoložení, jak vyplývá z tabulky níže:

Vaše emocionální rozpoložení

Reakce rybičky

Reakce psa

Cítíte se šťastní

Plave sem a tam

Oblízne vás

Cítíte se smutní

Plave sem a tam

Oblízne vás

Cítíte se vyděšení, protože do vašeho domu vnikli ozbrojení lupiči a svázali vás

Plave sem a tam

Oblízne lupiče

Spolu se Sophií jsme tedy nepřestávali Michelle zpracovávat, až to konečně jednoho večera v suši restauraci, dost možná pod vlivem zeleného čaje, vzdala a prohlásila: Ok, pořídíme si psa. Sophie i já jsme byli tak šťastní, že jsme si málem zlámali hůlky.

Začali jsme hledat ještě téhož večera. Chtěli jsme psa z útulku, zaměřili jsme se tedy na webové stránky útulků s fotografiemi dostupných psů s krátkým životopisem. Našli jsme několik roztomilých štěňat, Michelle i já jsme předpokládali, že si Sophie vybere jedno takové. Jenže Sophii zaujala fotka něčeho, co sotva vypadalo jako pes. Fotka příšerné kvality a na ní černá obluda. Jediné, co se na ní dalo opravdu rozeznat, byly oči odrážející světlo blesku, dvě svítící koule obklopené černou hroudou. Vypadalo to jako pes z pekel.

Tuto asi půlroční fenku našli před několika měsíci ztracenou v Miramaru na Floridě společně s dalším psem. Neměli obojky, známky, nic, podle čeho by je mohli identifikovat, někdo je vyhodil na ulici a ponechal osudu. Útulek s názvem Paws 4 You je provizorně překřtil na Paris a Monaco. A právě Monaco zaujala naši Sophii. Popisek u fotografie hlásal, že „nemůže být sladší“. A taky, že nikdy nejedla z misek jiných psů.

Já i Michelle jsme Sophii zkoušeli upozornit na některé z těch roztomilých štěňat, ale ona se neustále vracela k pekelným planoucím koulím patřícím obludě jménem Monaco. Museli jsme se Sophie několikrát zeptat, jestli si je opravdu jístá, že tohle stvoření je opravdu to, po kterém touží.

„Píše se tu, že nemůže být sladší,“ prohlásila.

Dojednali jsme si tedy návštěvu, abychom se na Monaco podívali. Chtěli jsme mít jistotu, že bude hodná na děti, proto jsme s sebou vzali ještě Sophiinu kamarádku Stellu. Když jsme přijeli do útulku, přivedl nám jeden z dobrovolníků Monaco na vodítku. Pořád ještě v sobě měla kus štěněte, ale dospěla už v urostlého a velice silného psa. Byla nadšená, že má společnost. Divoce máchala ocasem a odtáhla dobrovolníka směrem k Sophii se Stellou – utáhla by nákladní vlak – a všechny tři pak zahájily festival lásky, válely se v trávě, Monaco holky oblizovala, lehala si na záda s tlapami vytrčenými k nebi a Sophie se Stellou na ni lezly.

„Zdá se, že je na děti hodná,“ utrousil jsem k Michelle.

Čistě teoreticky jsme se měli rozhodnout až doma, zdali Monaco chceme. Jenže ve skutečnosti to rozhodnutí padlo už ve chvíli, kdy se Sophie a Monaco poprvé střetly očima. Teď jsme tedy měli psa, kterého Sophie překřtila na Lucy.

Když jsme si Lucy přivezli domů, rychle se přizpůsobila svému novému prostředí, jak už to psi dělají, s jednou malou výjimkou, a tou se stala fotoalba. Měli jsme spousty fotoalb. Michelle většinou vytvoří z každé dovolené jedno. Nechápu, proč by alba a Lucy nemohly koexistovat v míru. Možná byli před desítkami tisíc let Lucyini předchůdci napadeni primitivními fotoalby, v tehdejších dobách daleko většími a agresivnějšími než jsou ta, jež známe dnes my. Ať už se stalo cokoli, Lucy na to nezapomněla a hned několikrát za prvních pár měsíců, co žila s námi, jsme se vrátili domů a našli jsme album z některé z našich dovolených rozkousané na malé kousíčky, s roztrhanými útržky našich uťatých hlav a smějících se tváří po celé podlaze.

Když se to stalo, vyjádřili jsme Lucy naši nevoli („NE! NE!“ atd.) a ona pak většinou dala na několik dnů pokoj. Jenže pak si zase jedno z alb dovolilo Lucy něco říct nebo udělat a další vzácná sbírka drahých prázdninových vzpomínek se změnila v chuchvalce malých ožvýkaných útržků.

Lucy se nakonec s našimi fotoalby usmířila a stal se z ní hodný pes. Tedy kromě otázky sedací soupravy v obýváku.

Naše ne úplně levná sedačka je na rozdíl od Lucy bílá. Lucy je černá a taky pořádně pelichá. Vypadá vlastně jako těžký temný mrak, ze kterého neustále mrholí maličké černé chlupy.

Když nám sedačku přivezli, má žena Michelle Lucy vysvětlila, že na ni nesmí. Michelle to udělala tak, že ukázala na sedačku a rozhodným hlasem asi třicetkrát nebo čtyřicetkrát zopakovala „NE!“ „Ne“ je jedno z osmi slov, kterým Lucy rozhodně rozumí, přičemž těch sedm dalších je:

Lucy

Jdeme

Balonek

Kuře

Sušenka

Sedni

Babi

„Babi“ je přezdívka mé tchyně Celie Kaufmanové, která při každé návštěvě přiveze Lucy psí sušenku. Řeknete-li Lucy „Babi jede!“, odebere se k oknu, ze kterého vidí na ulici, a čeká na Babin příjezd. Vyčkává trpělivě tak dlouho, jak je třeba – podezírám ji, že by to vydržela celé dny – protože ví, že na konci její hlídky se objeví Babi a dá jí sušenku. Což činí z Babi Lucyinu nejoblíbenější lidskou bytost, hned vedle v podstatě každé další lidské bytosti na planetě Zemi.

Ale zpátky k bílé sedací soupravě. První večer potom, co nám ji přivezli, jsme se chystali do postele a Michelle připomněla Lucy naši oficiální gaučovou politiku, ukázala na sedačku a ještě třicetkrát nebo čtyřicetkrát zopakovala „NE!“ Lucy jí pozorně naslouchala. Dívala se na ni přitom s přemýšlivým a vnímavým výrazem v obličeji. Nemohlo být pochyb o tom, že Michellině poselství (tomu „NE“) porozuměla.

Nicméně následujícího rána jsme zjistili, že na sedačce kdosi pobýval a veškeré důkazy směřovaly k jedinému podezřelému, jehož jméno jste již nepochybně uhodli: Babi.

Ne, vážně, důkazy usvědčovaly Lucy, a to následovně:

Předmět doličný A: Na sedačce jsme nalezli sedmnáct milionů malých černých chlupů.

Předmět doličný B: Chlupy byly uspořádány do šipky, ukazující přímo na Lucy.

Předmět doličný C: Lucy, která očividně právě seskočila ze sedačky, stála na podlaze se sklopenou hlavou a vyhýbala se pohledu do očí, což je technika, kterou užívá ve chvílích, kdy se touží stát pro lidské bytosti neviditelnou.

Michelle tedy celou situaci s Lucy důkladně prodiskutovala („NE!“ „NE!“ „NE!“ atd.) a pak pečlivě do posledního chloupku sedačku vyčistila. Večer znovu Lucy zopakovala oficiální gaučovou politiku a jako bezpečnostní opatření obestavěla sedačku křesly a konferenčním stolkem. Jenže ani to Lucy (která, má-li motivaci, dokáže vyskočit přes osm metrů do výšky) nezabránilo v tom, strávit na sedačce další noc.

A tak vypukla velká sedačková válka, nešťastný to čas. Michelle, která se nikdy nevzdává, každý večer poučovala Lucy a barikádovala sedačku. Každé ráno jsme našli chlupatou sedačku a Lucy přilepenou k podlaze jako černý koberec viny. V domácnosti narůstalo napětí. Pokusil jsem se ho zmírnit návrhem, abychom problém vyřešili odbarvením Lucy na bílo, Michelle to ale nepřišlo vtipné.

Naštěstí ještě předtím, než jsme byli nuceni přistoupit k extrémním opatřením (například obehnat sedací soupravu zdí a nechat za ni zaplatit mexickou vládu, případně si najmout hlídacího psa, aby chránil sedačku před naším psem), našli jsme řešení. Místo vztyčování barikád kolem sedačky jsme na ní nechávali ležet drobná elektronická zařízení. Lucy chová totiž hlubokou nedůvěru k čemukoli elektrickému. Netuším proč. Možná jí elektřina smrdí. Vím jediné: pokud se na vás Lucy žene a vy jí ukážete třeba mobil, dupne na brzdy a uteče s poplašeným výrazem, asi jako byste drželi v ruce chřestýše, nebo (což je ještě strašlivější, protože to znamená koupel) lahev psího šamponu.

Dodnes tedy Michelle narovnává každý večer na sedačku několik elektronických přístrojů – ladičku na kytaru, dálkový ovladač, atd. Nádherně to funguje, sedačka je každé ráno holá jako žabí břich. Chovám podezření, že Lucy každou noc podniká průzkumné mise do prostoru obýváku, aby zjistila, zdali se změnila situace, načež je přinucena k ústupu, protože ostražitá zařízení stále drží své pozice. Baví mě představa, že pokud se Lucy zatoulá příliš blízko, vydá ladička hluboké, ale zřetelné elektronické „Ne!“

Bitvu jsme tedy vyhráli, ale já rozhodně nejsem tak naivní, abych se domníval, že je po válce. Stačí, aby Michelle jednou zapomněla rozmístit přístroje, a Lucy se na sedačku vrátí. Protože ani ona se nikdy nevzdává a jsem si jistý, že svůj názor na to, kde by měla spát, nezměnila.

Kromě toho je ale Lucy – stejně jako většina psů – ten nejlepší pes všech dob. Navzdory rozdílným pohledům na noční uspořádání se jí podařilo změnit Michelle z osoby, která považovala psy za nehygienická a odporná zvířata, na člověka, jenž si ochotně nechá od psa (který mohl klidně před několika málo minutami provádět hlubokou řitní sondu, případně ochutnávat výkaly jiného psa) láskyplně olíznout tvář.

Lucy si taky podmanila Michellinu matku, alias Babi, která rozhodně není žádné ořezávátko, tím, že pozorně naslouchá jejímu repertoáru tradičních písní ve španělštině i jidiš.[3] Když jí Babi zpívá, sedí Lucy naprosto tiše, duchaplně si Celii prohlíží, jakoby hluboce pohnuta její hudbou. Ve skutečnosti si nejspíš říká: Tohle je ten člověk, co mi dává sušenky! Třeba mi dá sušenku! Ale ať už si Lucy myslí cokoli, Babi ji miluje.

Z Lucy se tedy stal člen rodiny, jak už to tak u psů bývá. Je stále s námi, je duší naší domácnosti. Následuje nás z místnosti do místnosti a čeká, kde se uhnízdíme, aby se mohla uhnízdit někde poblíž. Když vyslovíme její jméno nebo ji pohladíme, začne v radostném rytmu bubnovat ocasem o podlahu. Opouštíme-li dům, vyprovází nás ke dveřím a dívá se za námi, smutně, ale smířeně. Když se vrátíme, čeká hned u dveří a radostně nás vítá bez ohledu na to, jestli jsme byli pryč pět minut nebo pět hodin. Vždycky nás ráda vidí, je šťastná, když ji pohladíme, a každou procházku přivítá s divokým nadšením. Vždycky. Je to (pokud neodjíždíme nebo se nechystá koupel) šťastná duše.

Jenže taky stárne. Letos jí bude deset let. Její kdysi uhlově černá tvář jí už téměř zbělela a čelisti povadly, což jí propůjčuje hluboce ustaraný výraz.

My její tvář milujeme, byť ne úplně všichni to vidí stejně. Nedávno jsme vzali s Michelle Lucy na ranní procházku a potkali jsme paní venčící načančaného, očividně čistokrevného psa s nápadně špičatýma ušima. Proběhla následující slovní výměna:

Já: Co je to za rasu?

Paní: Belgický Malinois.

Já: To je ale krásný pes.

Paní: Děkuji! (Podívá se na Lucy.) Hezký den přeji!

Nám ale nezáleží na tom, co si kdo myslí. Víme, že je Lucy krásná, navenek i uvnitř. Hlavně uvnitř. Nerad bych teď zněl jako Kaliforňan, ale na psech je cosi duchovního. Pokud jste někdy měli psa, pak víte, o čem mluvím. Vidíte jim to na očích. Psi nejsou lidi, ale ani měkkýši. Lucy je někdo. Lucy má city, nálady, postoje. Umí být nadšená, smutná, vyděšená, osamělá, zaujatá, znuděná, vzteklá, hravá, umíněná.

Většinou je ale šťastná. Spí víc, než spávala, a pohybuje se o něco pomaleji, ale nezdá se, že by s věkem přicházela o schopnost radovat se, o životní nadšení. Michelle i já se často pozastavujeme nad její schopností být šťastná, a to hlavně v porovnání s námi samými. Víme, že pokud se na věc podíváme z povzdálí, měli bychom být taky šťastní: jsme přece štěstím obdaření lidé a žijeme krásný život. Jenže se většinou díváme příliš zblízka a vidíme zmatenou koláž otravných činností, povinností a nepříjemností – termíny, účty, lékařská vyšetření, nákupní seznamy, šíleně složitý systém sdílení aut, protékající střechu, auto s ucházející pneumatikou (nezaměňovat s autem, co potřebuje vyměnit olej), smrad v kuchyni, který doufáte, že sám vyčpí a neukáže se, že je to chcíplá krysa za omítkou jako naposledy, a tak dále a tak dále. Když přemýšlíme o větších věcech, často nás děsí – nemoci, stárnutí, smrt, politika, ekonomie, terorismus, degradace kdysi skvělého amerického novinářského průmyslu na jeden zuřivý účet na Twitteru.

Trávíme tedy spoustu času přemýšlením o věcech, jež nás stresují a/nebo trápí. Zatímco Lucy na nic takového nikdy nemyslí. Někdy při práci přestanu klapat do klávesnice a podívám se na ni, jak leží roztažená u mých nohou a extravagantně chrápe, sem tam si prdne a ani v nejmenším se nestará o kariéru, o budoucnost, o to, kdo je prezident, pokud se ji tedy zrovna nepokouší vykoupat.

Závidím Lucy její schopnost nestarat se. Kdysi jsem dostal dopis z finančáku, ve kterém mi oznamovali, že přijdou na kontrolu a že po mě budou chtít předložit v zásadě veškeré finanční podklady od střední školy. Úplně jsem se vyděsil. Celé týdny jsem nemyslel na nic než na ten dopis. Zatímco Lucy, kdyby dostala stejný dopis, by ho očichala, aby zjistila, jestli na něj nenačůral jiný pes, aby na něj v takovém případě načůrala taky. A tam by její zájem skončil. Pokud by finančák poslal ozbrojené komando, aby ji zatklo za daňový únik, měla by radost, že má společnost. Zvesela by agenty uvítala ve dveřích, očichala je a oblízala, přinesla by jim pískací hračku, co si ji nikdy nenechá sebrat. Kdyby ji agenti zavřeli do vězení, šla by přeochotně s nimi, vychutnala by si projížďku autem, nadšeně by přivítala a oblízala vězeňskou stráž a usilovně by nasávala vzrušující nové čůránkové pachy kolegů spoluvězňů.

Nelámala by si hlavu s tím, že je ve vězení. Přijala by svou novou situaci, ať už by trvala den nebo zbytek života. Našla by si způsob, jak si to co nejvíc užít.

Přesně tohle totiž Lucy dělá: věci si užívá. A dělá to daleko lépe než já. Já toho vím o hodně víc než ona, ale ona umí něco, co já ne: umí být šťastná.

A to je celá podstata knížky Psí rady pro šťastný život. Tahle kniha představuje můj pokus pochopit, jak se Lucy daří být tak šťastná a vymyslet, jak by se její metody daly využít ke zlepšení mého vlastního života. Protože – a teď nechci znít příliš dramaticky – už mi moc času nezbývá. Bylo mi sedmdesát, což znamená, že je mi, počítáno v psích letech, stejně jako Lucy. Máme to oba za pár. Kdyby byly naše životy hokej, hlásili by nám poslední dvě minuty třetí třetiny. Kdyby byly titulky na konci filmu, četli bychom si už jméno někoho za asistentem cvičitele hlodavců. A kdyby byly pytlík brambůrků, nacházeli bychom se ve fázi, kdy zvedáme sáček a sypeme si do pusy poslední zbytky drobečků.

Jinými slovy: konec je na dohled. Ať už mi zbývá, kolik chce, chtěl bych zbytek života prožít co nejšťastnější. A doufám, že mě Lucy, která stárne tak radostně, může naučit jak. Neříkám tím, že bych se měl začít chovat úplně jako ona. Kupříkladu bych považoval za chybu oblíznout kontrolu z finančáku. (Popravdě, udělal bych to, kdyby to mělo pomoct.)

Ale já se vážně chci poučit z toho, co mi Lucy dokáže dát.

Bez ohledu na to, kolik času mi zbývá, chci si ho co nejvíc užít.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Titulní strana