Roomies

Copyright © Christina Hobbs a Lauren Billings, 2017

Translation © Jan Sládek, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

ISBN epub 978-80-7565-454-0

První kapitola

Podle rodinné legendy jsem se narodila na podlaze taxíku. Jsem nejmladší ze šesti dětí a od chvíle, kdy si máma povzdechla: „Trochu mě to tam dole tlačí, ale nejdřív dorazím oběd,“ po radostné: „Tak tě tu vítám, Holland Lino Bakkerová,“ nejspíš uběhlo tak nanejvýš čtyřicet minut. A kdykoli nastupuju do taxíku, musím na to myslet. Určitě je vidět, jak se opatrně soukám po ulepeném sedadle, a nedokážu se soustředit na nic než na ty miliony stop po nemytých prstech a na spoustu neidentifikovatelných šmouh na oknech a plexisklové přepážce za řidičem – a samozřejmě myslím na to, že podlaha taxíku vážně není vůbec ideální místo k cestě na svět.

Prásknu za sebou dveřmi taxíku a snažím se co nejlépe krýt před divoce kvílícím brooklynským větrem. „Stanice na Padesáté ulici.“

Přes zpětné zrcátko se setkávám s řidičovýma očima a představuju si, co si asi tak myslí: Vážně chceš taxíkem k manhattanskému metru? Kdybys jela trasou C, dostala by ses tam za tři babky.

„Roh Osmé avenue a Čtyřicáté deváté ulice,“ upřesňuju svůj požadavek a bojuju s neodbytným pocitem, že musím působit jako blázen. Místo abych jela taxíkem až domů, chci po řidiči, aby mě odvezl z Park Slope ke stanici metra v Pekelné kuchyni jen dva bloky od domu, kde bydlím. Ne že bych si nějak zvlášť potrpěla na bezpečí a bála se, že se taxikář dozví, kde bydlím. Jde o to, že je zase pondělí, něco kolem půl dvanácté a tam, kam jedu, určitě bude Jack.

Teda aspoň by tam měl být. Poprvé jsem ho viděla hrát u stanice na Padesáté ulici bezmála před půl rokem a od té doby tam byl každé pondělí večer a taky ve středu a ve čtvrtek ráno před prací a v pátek přes oběd. V úterý je bůhvíkde a nikdy jsem ho tam neviděla ani o víkendech.

Pondělí mám ale nejradši, protože vždycky hraje strašně zaujatě. Sklání se nad kytarou, jako by konejšil dítě, anebo možná spíš jako by v náručí držel milovanou dívku. Prýští z něj hudba, která se v něm shromažďovala celý víkend, a ruší ji jen občasný kovový zvuk drobných dopadajících do otevřeného pouzdra na kytaru a hukot přijíždějících souprav.

Netuším, co dělá, když na svém obvyklém místě není. A taky jsem si skoro jistá, že se nejmenuje Jack, ale nějak mu říkat musím a „pouliční muzikant“ není právě nejlepší možnost. Navíc když mu říkám jménem, nepřipadám si tak trapná a zoufalá.

Teda ne tak hrozně.

Taxikář řídí a mlčí. Dokonce ani neposlouchá ty nekonečné rozhlasové debaty a podobné otravné programy, na které je zvyklý každý Newyorčan. Na chvilku zvedám oči od telefonu a Instagramu se spoustou tipů na knížky a rad, jak se správně líčit, a sleduju silnici pokrytou vrstvou špinavé sněhové břečky. Opička z večírku se mě zjevně drží déle, než jsem doufala, a když zastavujeme u chodníku a platím za jízdu, pořád se mi trochu točí hlava a mám pocit, jako by mi po celém těle běhali mravenci.

Nikdy předtím jsem za Jackem opilá nejela a vlastně ani nevím, jestli je to dobře, nebo špatně. Ale brzy to nejspíš zjistím.

Na posledním schodu do metra vidím, jak zrovna ladí kytaru, a zastavuju se pár metrů od něj. Jako vždycky od něj nemůžu odtrhnout oči. Sedí se sklopenou hlavou a v kuželu světla, které na něj dopadá z ulice schodištěm, má skoro stříbrné vlasy.

Typicky otrhanou elegancí se hlásí ke své generaci, ale působí čistě, takže si ráda představuju, že bydlí v hezkém bytě a má stálou, dobře placenou práci, která ho samozřejmě baví. A pak jsou tu jeho vlasy. Přesně ten typ, kterému nedokážu odolat. Upravené a pečlivě zastřižené po stranách, ale na temeni jakoby rozcuchané a tak trochu divoké. Vypadají příjemně jemně a ve světle se krásně lesknou. Hned bych si je omotala kolem prstu a láskyplně mu je vískala. O barvě očí nemám nejmenší představu, protože když hraje, vůbec nezvedá hlavu, jako by nevnímal okolí, ale ráda si představuju, že jsou hnědé nebo tmavě zelené, rozhodně dostatečně tmavé, aby se v nich člověk ztratil.

Nikdy jsem ho neviděla přicházet ani odcházet. Vždycky jen projdu kolem, hodím mu do pouzdra dolarovou bankovku a pokračuju dál. Na nástupišti se ale zastavím a tajně – podobně jako řada dalších – sleduju, jak sedí na stoličce poblíž posledního schodu do stanice a prsty běhá tam a zpět po krku kytary. Nádherně vybrnkává a působí při tom stejně přirozeně, jako když člověk dýchá.

Jako když člověk dýchá. Považuju se tak trochu za začínající spisovatelku a klišé s dýcháním patří k mým nejméně oblíbeným, ale v tomto případě vážně sedí. Podobně hbité prsty jsem v životě neviděla. Člověk má pocit, jako by se pohybovaly samy od sebe, a kytara v jeho rukou zní skoro jako lidský hlas.

Když pouštím do pouzdra svoji dolarovku, krátce zvedne hlavu a s přimhouřenýma očima mi věnuje jedno „Mockrát děkuju.“

Nikdy předtím to neudělal – jako že by se na lidi, co mu hází peníze, podíval – a pohled do jeho očí mě úplně vyvede z míry.

Zelené, takže nakonec je má zelené. Chvilku trvá, než hlavu zase skloní ke kytaře, a já si ten okamžik pořádně užívám.

Ale místo abych řekla „V pohodě,“ „Rádo se stalo“ nebo prostě jen není zač, jak by to udělal každý Newyorčan, vyhrknu „Strašněsemilíbíjakhraješ.“

Vyrazila jsem to ze sebe jedním dechem.

Odměnou je mi krátký záblesk toho nejskromnějšího úsměvu a můj pořád ještě opilý mozek z toho málem zkratuje. Na vteřinku skousne dolní ret a řekne „Fakt se ti to líbilo? Tak mám radost. Hraju to moc rád.“

Má silný irský přízvuk, z tónu jeho hlasu mně naskakuje husí kůže.

„Jak se jmenuješ?“

Trvá tři nekonečné vteřiny, než mi s překvapeným úsměvem odpoví. „Calvin. A ty?“

To je teda vážně pokec. Bavím se tu s úplně cizím klukem, za kterým už řadu měsíců pálím.

„Holland,“ vysoukám ze sebe. „Jako ta nizozemská provincie. Všem to připomíná Holandsko, ale správně se má říkat Nizozemsko.“

Uf.

Dnes večer jsem se o ginu dozvěděla dvě důležité věci: že chutná odporně skoro jako borové šišky a že je to zjevně ďáblův nápoj.

Calvin se na mě usmívá a tváří se pobaveně. „Takže Holland. Jako ta provincie v Nizozemsku. Koukám, že jsi sečtělá…“ Na závěr dodá něco klidným tichým hlasem jen tak pro sebe a poslední slova neslyším. Nevím, jestli se tak kření, protože mu připadám jako zábavný pitomec, nebo protože sleduje něco úžasného za mými zády.

Mám pocit, že poslední rande jsem měla tak před milionem let, takže vůbec netuším, jak by měla tahle konverzace pokračovat. Raději beru nohy na ramena a dalších dvacet kroků na nástupiště skoro běžím. Když se konečně zastavím, otvírám peněženku a usilovně, dlouze do ní zírám – oním důvěrně známým a dobře nacvičeným způsobem všech žen, které umějí dokonale předstírat, že v ní něco nezbytně potřebného hledají.

Jeho poslední, šeptem pronesené slovo – pěkná – mi dochází teprve s půlminutovým zpožděním. Nejspíš ale řekl pěkné a myslel moje jméno. A neříkám to s nějakou falešnou skromností. S mou nejlepší kamarádkou Lulu víme, že na Manhattanu, objektivně vzato, patříme minimálně k průměrně pěkným holkám, což zejména mimo New York rozhodně není málo. Jenže Jack – teda Calvin – je jiná třída. Po něm koukají úplně všichni, holky i chlapi. Hipíci z dobře situovaných rodin z Madison Avenue, kteří si v metru něco dokazují, stejně jako studenti z Bay Ridge. Kdyby se někdy obtěžoval a zvedl hlavu, mohl by si mezi zájemci o místo v jeho posteli vybírat. A pocit propastného rozdílu mi potvrzuje i rychlý pohled do zrcátka. Pod očima mi stéká řasenka, takže vypadám tak trochu jako klaun, a tváře bez setřené barvy mám bledé jako smrtka. Zvedám ruku a snažím se ukáznit pramen hnědých vlasů, které jsou běžně rovné a jako bez života, ale zrovna teď zdivočely, unikly z pevného sevření ohonu a bez ohledu na zemskou přitažlivost se vzdorovitě vznášejí kolem hlavy.

Pěkná zrovna teď určitě nejsem.

Calvinova hudba se vrací a zaplňuje celou stanici. Tak trochu přízračně se odráží od stěn, a najednou mám pocit, že jsem ještě opilejší, než se mi zdálo. Proč jsem sem vůbec dneska chodila?

A proč jsem na něj mluvila? Teď abych si to všechno pěkně znovu srovnala v hlavě. Musím vzít na vědomí, že se nejmenuje Jack, a taky, že znám barvu jeho očí. A pak je tu ten jeho irský přízvuk. Už jenom kvůli němu bych se mu klidně bez váhání vrhla kolem krku.

Páni! Neopětovaná láska vážně bolí, ale zrovna teď mi připadá, že milovat na dálku je daleko lepší. Měla bych se držet svého kopyta. Vymýšlet příběhy a sledovat ho zpovzdálí jako každá rozumná poblázněná fanynka. Otevřela jsem zapečetěné dveře, a jestli je skutečně tak přátelský, jak mi napovídají jeho oči, může si mě, až mu budu zase házet peníze, všimnout, a mně nezbude než plynně konverzovat nebo se otočit na podpatku a co nejrychleji zmizet. Se zavřenou pusou možná patřím k průměrně pěkným holkám, ale jakmile ji při hovoru s muži otevřu, proměním se v ohavnou ošklivku, tak hroznou, že mi Lulu v žertu říká Zrůdička. A vůbec se jí nedivím.

Zrovna teď se ve svém růžovém vlněném kabátku pořádně potím, po tváři se mi roztéká líčení a stěží odolávám nutkání vytáhnout si punčocháče až do podpaží, protože mi pomalu sjíždějí pod sukní a začínají připomínat nabírané kalhoty harémových konkubín. Asi bych si je měla vytáhnout aspoň do pasu, protože kromě jednoho chlápka, který bezvládně chrápe na nedaleké lavici, ve stanici kromě mě nikdo není. Teda až na Calvina, a ten mi už drahnou chvíli nevěnuje pozornost.

Vtom se ale spící otrapa zvedne a jako zombie udělá pár šouravých kroků mým směrem. Takhle prázdné stanice metra jsou vážně děsné – jako doupata pro všemožné otrapy, nadržence a exhibicionisty. A to ani není nijak mimořádně pozdě. Do konce pondělí ještě zbývá pěkných pár minut. Zjevně jsem ale těsně zmeškala spoj.

Posunuju se po nástupišti o něco dál doleva, vytahuju telefon a snažím se působit zaneprázdněně. Bohužel zapomínám, že opilce a neodbytné dotěry pohled na dělně působící ženu s iPhonem obvykle nijak neodpuzuje, a znepokojeně sleduju, jak se zombie přibližuje.

Možná je to jen první náznak strachu, který mě nepříjemně bodá na prsou, ale mám pocit, že v závanu vzduchu proudícího podzemní stanicí cítím lepkavě nakyslý zápach slizu připomínající smrad z rozlité limonády, která na dlouhé měsíce uvázla na dně odpadkového koše.

Muž zvedne ruce a namíří na mě nataženým ukazovákem. „Tohle je můj mobil.“

Rychle se otáčím a širokým obloukem se obracím zpátky ke schodišti a k Calvinovi. Palec mám připravený nad Robertovým telefonním číslem.

Zombie mě sleduje. „Hej ty. Stůj. Máš můj mobil.“

Aniž bych se obtěžovala zvednout hlavu, odpovídám co nejklidnějším hlasem: „Jděte k čertu a dejte mi pokoj.“

Vytáčím Robertovo číslo a tisknu telefon k uchu. Vyzváněcí tón zní dutě jako z dálky a pravidelně se střídá s pěti údery mého srdce. Calvinova hudba se rozlévá jako vlna a najednou působí skoro agresivně. Copak nevidí, jak mě ten chlap honí po stanici? Dost absurdně mě napadá, že je až k nevíře, jak dokonale se dokáže ponořit do své hudby.

Chlap sotva zvedá nohy, ale i tak se za mnou vrávoravě rozbíhá a z Calvinových kytarových tónů se stává doprovodná hudba k výjevu se šílencem a dívkou prchající po liduprázdném nástupišti.

Pokleslé punčocháče mi brání v běhu a rozhodně mu nepřidávají na eleganci. Hromotlucký zombie naopak zrychluje a jeho zpočátku vrávoravé kroky získávají na jistotě.

Z telefonu se mi do ucha line Robertův tichý hlas.

„Ahoj, květinko.“

„Bože můj, Roberte. Jsem v −“

Chlap se po mně natáhne, rukou mi sevře rukáv kabátu a vytrhne mi telefon od ucha.

„Roberte!“

„Holland?“ Robert zjevně křičí jako na lesy. „Kde jsi, zlato?“

Mávám kolem sebe rukama a snažím se udržet na nohou. Mám pocit, že ztrácím rovnováhu. Po těle vyráží ledový pot. S hrůzou si uvědomuju, že neznámý muž se mě nesnaží zachytit. On do mě strká.

Zdálky slyším hluboký hlas: „Hej!“

Telefon poskakuje po betonu. „Holland?“

Všechno probíhá strašně rychle, ostatně jako v podobných případech pokaždé. Kdyby krátký sled událostí o něco zpomalil, pevně věřím, že bych něco stihla udělat. Cokoli. Ale takhle stojím v jednom okamžiku na plastické žluté výstražné čáře a v dalším bezmocně padám do kolejiště.

Druhá kapitola

Nikdy předtím jsem v sanitce nebyla, a pocit, že bezmocně chroptíte v přítomnosti dvou chladně odtažitých profesionálních zdravotníků, je přesně tak hrozivý, jak jsem si vždycky představovala. Sestra s trvale staženým obočím a hlubokou vráskou na čele na mě upřeně hledí a tváří se přísně. Jakmile se rozhlédnu po sanitce, hlava se rázem promění v raketu, která se chystá k pořádně výbušnému startu. Paže mě bolí a nejspíš není jen trochu pohmožděná, protože bych bolestí nejradši křičela.

Krátkým pohledem podél těla zjišťuju, že už leží v závěsu.

Zdálky ke mně doléhá hukot přijíždějícího vlaku a najednou si vybavuju, že mě shodili do kolejiště.

Někdo mě strčil na koleje!

Srdce jako by se mi v hrudi pokoušelo o nějakou chaotickou verzi kung-fu a jeho zběsile zděšené tempo dokonale ladí s rytmem přístrojů, které mě obklopují. Zvedám se do sedu, a ačkoli jen tak tak odolávám nevolnosti, která se na mě valí jako obří záplava, tiše skřehotám: „Chytli jste ho?“

„Jen klid, hlavně klid.“ Sestra jménem Rossi – jak zjišťuju ze štítku na hrudi – mě laskavě ukládá zpátky na záda a s pokývnutím hlavy mě utišuje: „Všechno je v pořádku. Teď už se nemusíte trápit.“ A skoro současně mi do ruky tiskne kartičku.

Krizová linka

1-800-273-8255

Otáčím ji, abych zjistila, co stojí na druhé straně. Čekám, že něco jako

Koho volat, když vás neznámý opilec shodí na koleje.

Nic takového tam ale bohužel není.

Vracím se očima k sestře a cítím, jak mi pobouřením hoří tváře.

„Já jsem neskočila.“

Rossi přikyvuje. „Rozumím, slečno Bakkerová.“ A protože si špatně vyloží můj nechápavý výraz, rychle dodává: „Vaše jméno jsme zjistili z peněženky, kterou jsme našli o kousek dál na nástupišti.“

„On mi nevzal peněženku?“

Sestra špulí rty do ustaraného výrazu a já se rozhlížím, kde bych našla nějakou podporu. Je tu ještě jeden zdravotník. Švihák jako vystřižený z kalendáře s oceněnými zaměstnanci. Stojí venku a soustředěně si něco poznamenává během hovoru s člověkem, kterého ze svého místa nevidím. Z cedulky na hrudi zjišťuju, že se jmenuje Gonzales. Hned za ním stojí u krajnice policejní auto a u otevřených dveří k místu řidiče přátelsky konverzuje dvojice policajtů. Nemůžu se ubránit dojmu, že takhle se potenciální případ sebevraždy neřeší. A navíc se necítím zrovna nejlíp. Zrovna jsem zachroptěla jako čuník při pohledu na řeznický nůž, sukni mám dost nevhodně nařasenou u boků, rozkrok punčocháčů leží až nebezpečně blízko jihu a košili mi rozepnuli, aby mi na hruď mohli připnout senzory srdeční činnosti. Člověk by řekl, že neúspěšný sebevrah další ponížení nepotřebuje.

Co nejdůstojněji si stahuju sukni ke kolenům a opakuju: „Já jsem neskočila.“

Gonzales zvedá hlavu od papírů a opírá se o dveře sanitky. „My tě ale našli na kolejích, zlato.“ Zoufale zvedám oči k nebi a nejraději bych ho za tu povýšenost zardousila. A vůbec mi to nedává smysl. „To mám jako věřit, že jste šli kolem, zrovna když jsem spadla do kolejiště?“

Gonzales se lehce usměje. „Volal nám anonymní oznamovatel. Říkal, že někdo leží na kolejích. Ale o nikom, kdo by ho tam shodil, nemluvil. A v devíti z deseti případů jde o pokus o sebevraždu.“

Anonymní oznamovatel.

CALVIN.

U chodníku vedle sanitky zaznamenávám nějaký pohyb. Venku je tma, ale je to určitě on. Bože můj, vážně je to on. Na kratičký okamžik, necelý úder srdce, se setkávám s jeho očima, ale pak sebou Calvin trhne, prudce odvrátí hlavu, a aniž by se jedinkrát otočil, odchází po Osmé avenue.

„Hej!“ křičím na Gonzalese a ukazuju směrem ke Calvinovi. „Nenechejte ho odejít. Musíte si s ním promluvit!“

Gonzales a Rossi se ke mně pomalu otáčejí.

Rossi nevypadá, že by se chtěla pohnout. Znovu píchám do vzduchu a dodávám: „Tam s tím.“

„To je ten, co vás strčil?“ ptá se Gonzales.

„Ne, myslím, že je to ten, co vás zavolal.“

Rossi kroutí hlavou a tentokrát při tom nepůsobí tak soucitně. Spíš vypadá, jako by mě litovala. „Ten pán se objevil teprve po nás a tvrdí, že nic neviděl.“

„Tak lže,“ oponuju a snažím se ještě o něco víc napřímit. „Calvine!“

On ale pokračuje v chůzi. Po pravdě spíš zrychluje. Na okamžik se schovává za projíždějící taxík a pak přebíhá na druhou stranu ulice.

„On tam byl,“ blábolivě vysvětluju zdravotníkům. Kolik jsem toho pro všechno na světě vypila? „Byla jsem tam já, ten pouliční muzikant – Calvin – a pak ten opilec, co chtěl můj mobilní telefon a nakonec mě strčil z nástupiště.“

Gonzales naklání hlavu na stranu a ukazuje směrem k policistům. „V tom případě byste to měla nahlásit.“

Nechci být hrubá, ale nemůžu si pomoct. Prostě to ze mě jen tak vyletí: „A máte ještě nějakou radu?“

Odpovědí je další úsměv. S punčocháči na půl žerdi a rozepnutou košilí s růžovými puntíky nejspíš nevypadám jako nějaká drsná rebelka.

„Máme podezření, Holland, že jste si zlomila ruku.“ Gonzales leze do sanitky a upravuje mi pásek na závěsu. „A můžete mít také otřes mozku, takže teď vás musíme ze všeho nejdřív odvézt do nemocnice. Do Mount Sinai West. Máte někoho, kdo by tam za vámi mohl přijít?“

„Jo, to mám.“ Musím zavolat svým strýčkům − Robertovi a Jeffovi. Koukám na Gonzalese a vybavuju si, že v jednu chvíli jsem telefon držela v roce a v následující letěl do kolejiště.

„Našli jste můj telefon?“

Gonzales se zatváří udiveně a zvedne oči k Rossi, která mi věnuje svůj první – omluvný – úsměv. „Doufám, že číslo znáte z hlavy.“ V jedné ruce zvede plastový sáček s uzávěrem a ukazuje mi zbytky mého milovaného telefonu.

***

Udělali mi vyšetření hlavy (bez známek otřesu mozku) a dali pravou ruku do sádry (zlomená loketní kost) a teď ležím na nemocničním lůžku a popisuju celou událost policistům. Teprve během hovoru s oběma nepříjemně dominantními muži si uvědomuju, že jsem se celou dobu vyhýbala očnímu kontaktu s člověkem, který se po mně sápal. Do obličeje jsem se mu nepodívala, ale docela dobře můžu popsat jeho pach.

Policajti si vymění krátký pohled a ten vyšší se zeptá: „Takže ten muž byl dostatečně blízko, aby vás chytil za kabát, křičel na vás a nakonec vás strčil do kolejiště, a vy jste mu neviděla do tváře?“

Nejraději bych na něj zařvala A vy jste asi nikdy nebyl v kůži ženy, co prchá před divným chlápkem!, ale místo toho je nechávám mluvit. Z jejich výrazu je mi ale jasné, že neschopností podrobněji popsat vzhled pachatele výrazně ubírám na věrohodnosti verzi Já jsem neskočila. A s pocitem lehkého ponížení si uvědomuju, že ještě podezřelejší by bylo, kdybych znala jméno pouličního muzikanta, který se mi nakonec ani neobtěžoval pomoct. Nakonec ho tedy ani nezmiňuju a policisté projevují při záznamu mého velmi povrchního popisu celé události jen velmi vlažný zájem.

Když odejdou, lehnu si na záda a zírám do šedivého stropu. Pěkně bláznivá noc. Zvedám zdravou ruku a koukám na hodinky.

Už je skoro ráno.

No páni. Za chvilku budou tři. Jak dlouho jsem tam dole vlastně ležela?

Stále cítím tlumenou pulzující bolest, s kterou si prášky zjevně nedokážou tak úplně poradit, a jako v mlze před sebou pořád vidím Calvina, jak stojí vedle sanitky. Což nejspíš znamená, že tam byl, i než jsem přišla k sobě. Ale jestli byl tím anonymním oznamovatelem – a podle mě jím musel být, protože jak všichni víme, ten zombie telefon neměl −, proč policistům neřekl, že mě na koleje někdo shodil? A proč jim rovnou lhal, že nic neviděl?

Z chodby slyším nezaměnitelný skřípavý zvuk drahých polobotek při kontaktu s nemocničním linoleem, a s jasnou předtuchou, co přijde, si sedám na posteli.

Závěs se prudce rozhrne a v následujícím okamžiku vidím Roberta. A hned za ním přichází o něco klidnější Jeff.

„Cos to proboha provááááááděla.“ Robert natahuje poslední slovo tak na sedmnáct slabik, sklání se ke mně, bere mi hlavu do dlaní a pozorně si mě zblízka prohlíží. „Uvědomuješ si vůbec, jak strašně jsi nás vyděsila?“

„To je mi líto,“ omlouvám se a poprvé cítím, jak se mi třese brada.

„Vyrazil mi telefon z ruky.“

Pohled na vystrašenou rodinu mě šokuje a za chvíli se třesu jako osika. Cítím, jak se mi v hrudi zvedá nezastavitelná vlna emocí.

Robert se sklání ještě blíž a líbá mě na tvář. Jeff přistupuje o něco blíž a lehce mi klade ruku na koleno.

Strýček Robert sice není můj pokrevní příbuzný, ale znám ho celý život, protože se s máminým mladším bratrem poznal několik let před tím, než jsem přišla na svět.

Strýček Jeff je ten klidnější. Má v sobě něco ze středozápadní povahy.

Působí vyrovnaně a chová se racionálně a účelně. A jak se dá čekat, pracuje v oblasti financí. Naopak Robert je jako bouřlivé víno. Narodil se v Ghaně a do Států se vrátil v osmnácti kvůli studiu na filadelfském Curtisově hudebním institutu. Od Jeffa vím, že po škole dostal deset nabídek k práci, ale on si vybral pozici vůbec nejmladšího koncertního mistra v symfonickém orchestru v Des Moines, protože se do sebe s Jeffem během jediného víkendu, kdy přijel na konkurz, na první pohled zakoukali.

Když mi bylo šestnáct, strýčkové se z Des Moines přestěhovali na Manhattan. Mezitím si Robert získal u orchestru takovou prestiž, že povýšil na dirigenta, a přesun do jednoho z menších manhattanských divadel, i když v roli uměleckého ředitele, pro něj znamenal velký platový sešup a značnou ztrátu umělecké prestiže. Robert ale hudební divadlo vždycky miloval a ještě důležitější bylo, že v New Yorku se dvěma manželům stejného pohlaví žije podstatně snadněji než v Iowě. Na Manhattanu se oběma skvěle daří a Robert před dvěma roky složil pozdější nejúspěšnější broadwayský muzikál.

Já dlouho bez strýčků nevydržela a zapsala se na Kolumbijskou univerzitu na magisterský obor tvůrčího psaní, ale v současnosti mám pocit, že jsem se ocitla tak trochu ve slepé uličce. Coby čerstvá absolventka jsem v New Yorku jako obyčejný kapr v obřím hejnu nádherně zářivých ryb. Nemám nápad na velký americký román a pro novinařinu mi chybí předpoklady, takže najít zaměstnání by byl skoro zázrak. Spasil mě můj zachránce Robert, který mi nabídl práci v divadle. Oficiálně jsem archivářka – což je, přiznávám, pro pětadvacetiletou holku s nulovými zkušenostmi dost zvláštní pozice −, ale vzhledem k tomu, že produkce má už teď k dispozici tak milion fotografií, jasně si uvědomuju, že tohle místo vytvořili, jen aby se zavděčili strýčkovi. Do divadla chodím jen jednou dvakrát týdně a pokaždé náhodně vyberu pár fotek kulis, kostýmů a zajímavostí ze zákulisí pro tiskovou agenturu, která je použije k prezentaci v různých sociálních médiích. A čtyři večery v týdnu prodávám trička s potiskem.

Teď si ale nedokážu představit, jak zvládnu tradičně divokou vřavu během přestávek a jak si s jedinou zdravou rukou poradím se svým obřím fotoaparátem, a někde v podbřišku cítím další stoupající vlnu provinilé bolesti.

Jsem vážně k ničemu.

Zdravou rukou vytáhnu polštář zpod hlavy a několikrát do ně vztekle zakřičím.

„Co se děje, květinko?“ ptá se Robert a odtahuje mi polštář od tváře. „Potřebuješ léky?“

„Potřebuju smysl života.“

Robert mou stížnost odbude pobaveným úsměvem a znovu se skloní, aby mě políbil na čelo. Cítím dotek Jeffovy vlídné ruky a vnímám jeho tichou spoluúčast. Jenže Jeff – sladký, vnímavý počtář Jeff – loni našel zálibu v práci s hlínou na kruhu a výroba keramiky mu pomáhá zvládnout jednotvárnou a únavnou práci na Wall Street. Já naopak nemám nic. Tedy kromě své lásky ke knihám od jiných lidí a zastávek na stanici na Padesáté ulici, kde párkrát v týdnu sleduju, jak Calvin hraje na kytaru. A po té dnešní noční eskapádě si nejsem jistá, jestli si to ještě někdy na Padesáté užiju. Při dalším setkání asi nebudu dvakrát okouzlená. Spíš se mu podívám do očí a zeptám se, jak to, že jsem přímo před jeho očima skončila v oné příslovečné škarpě. V tomto případě v kolejišti metra.

Možná se vrátím do Des Moines, a než se ta zlomená ruka zahojí, dopřeju si trochu času, abych si rozmyslela, čeho vlastně chci se svými tituly dosáhnout, protože v oblasti uměleckých oborů platí, že jeden neužitečný titul plus další neužitečný titul rovná se nulové šanci na zaměstnání.

Koukám nahoru na oba strýčky. „Volali jste mámě a tátovi?“

Jeff přikývne. „Chtěli vědět, jestli za tebou mají přijet.“

Odpověď mě přes mou chmurnou náladu rozesměje. Je mi jasné, že Jeff je – aniž by znal skutečný rozsah mých zranění – uklidnil, že si nemusejí dělat starosti. Rodiče velkoměstský shon a ruch New Yorku nenávidí natolik, že i kdybych byla na dva kusy, pořád by bylo pro všechny lepší, kdyby zůstali v Iowě. Přinejmenším mně by tím ušetřili spoustu stresu.

Jeff si sedá vedle mě na postel a pohledem hledá stojícího Roberta.

Už dávno jsem si všimla, že pokaždé, když chce položit nějakou nesnadnou otázku, nervózně si olizuje rty. Jen by mě zajímalo, jestli o tom ví. „Tak co se vlastně stalo, Hollsy?“

„Myslíš jako proč jsem skončila na kolejích linky C?“

Robert mi věnuje vědoucí úsměv. „Přesně tak. A protože jsem přesvědčený, že to stručné poučení s radami, jak jednat se sebevrahy, které jsme před chvilkou dostali v čekárně, je zbytečné, možná bys nám mohla vysvětlit, jak jsi do těch kolejí spadla.“

„Pronásledoval mě nějaký chlap. Chtěl můj mobil, a když jsem byla kousek od kolejí, strčil do mě.“

Robert se na mě kouká s otevřenou pusou. „A v té chvíli jsi mi volala?“

Jeffovi se nahrnula skoro všechna krev do tváří. „A oznámilas to−“

„Policii? Jo, oznámila. Jenže ten chlap měl kapuci a sami víte, že oční kontakt podobné šílence jen povzbuzuje, takže nevím o moc víc, než že to byl běloch, nejspíš kolem třiceti let, a že měl vousy a byl nalitej.“

Jeff se suše směje. „To v pátek večer sedí skoro na celý Brooklyn.“

Obracím se pohledem na Roberta. „Souprava zrovna odjela, takže žádný svědek na stanici nebyl.“

„Dokonce ani Jack?“ Oba strýčkové o mé lásce z podzemky vědí.

Kroutím hlavou. „Jmenuje se Calvin.“ A na otázku, kterou vidím v jeho očích, rychle dodávám: „Dala jsem si pár koktejlů a zeptala jsem se ho.“

Robert se na mě přátelsky šklebí. „Tekutá odvaha.“

„Spíš pitomost.“

Robertovy oči se mění v tenké škvírky. „Ale říkalas, že Calvin nic neviděl?“

„Přesně tak to tvrdil záchranářům, ale podle mě je zavolal on.“

Robert mě objímá svalnatou rukou kolem pasu a pomáhá mi vstát.

„Každopádně doktoři říkali, že můžeš z nemocnice.“ Nato mě políbí na spánek a pronese čtyři vůbec nejsladší slova: „Dneska přespíš u nás.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

První kapitola

Druhá kapitola