Ve stínu zločinu

(ukážka)

Karel Kýr

Copyright:

Autor: Karel Kýr

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-87976-03-6 (ePub)

978-80-87976-04-3 (mobipocket)

978-80-87976-05-0 (pdf)

Motto:

Běda lidem, kdyby peníze dokázaly mluvit.

Setkání u soudu

Marek Gros měl ve své padesátce za sebou pestrý život. Začínal jako mládežnický funkcionář a v době normalizace „chopil příležitost za pačesy“. Udělal si VUML a jeho kariéra vykazovala strmou křivku. Byl rozeným řečníkem, a kdyby nebylo roku 1989, při jeho přirozené inteligenci by to možná dotáhl na prvního tajemníka jedné strany.

Převrat v listopadu 1989 ho nezaskočil. Z politického pracovníka se přeorientoval na „liberálního obchodníka“. Využil svých bohatých konexi v Rusku. Začínal skromně. Jednou týdně létal do Ruska s několika kufry nabitými džínovým oblečením. Po čase obchodoval se vším možným. S pracovními silami, informacemi, říkalo se, že i s drogami... Jisté je, že za tři a půl roku patřil mezi nejbohatší muže v republice. Teď stál před soudem. Šli po něm dlouho, ale nemohli se mu dostat na kobylku.

V soudní síni bylo dusné, nervózní ticho, které přerušilo strohé oznámení, že porota, která se radila o případu Marka Grose, se vrací s rozsudkem.

Marek Gros seděl uprostřed svých právníků. Hovořil s nimi klidně, jako by se ho celý případ netýkal. Byl to zdravý, k tloušťce tíhnoucí muž. Tváře měl jako vždy hladce vyholené, na sobě dobře padnoucí oblek skořicové barvy. Ale jeho ruka, která si neustále hrála s opěradlem židle, prozrazovala, že jeho nitro neodpovídá klidu jeho tváře.

Soudce pokynul přísedícímu, aby přečetl rozsudek. Několik desítek očí ze všech stran soudní síně, zaplněné k zadušení, se přisálo k úředníkovým rtům. Jedině Marek Gros na sobě nedal znát, že ho zajímá, co bude čteno.

„Vinen!“ padlo jako výstřel do soudní síně.

Ozval se šelest, který připomínal vydechnutí několika desítek úst, pak rostoucí šum, lomoz postrkovaných židlí, šustot podrážek, několikeré tlesknutí dlaněmi, pokoušející se strhnout přítomné k aplausu, šepot lidí, kteří se snažili umlčet nadšence, rozčilený hovor a hlas soudce, který vybízel ke klidu a pořádku. Vřava se smíchala se šumotem, zatímco soudce se ptal porotců, je-li rozsudek projevem jejich přesvědčení o vině obžalovaného.

„Ano,“ odpovídali.

Byl přečten rozsudek. Sálem se opět nesl šumot rozčileného davu. I soudce se zdál být rozechvěn. Jedině Gros byl klidný. Pro ty, kteří si nevšimli jeho pravice, která křečovitě svírala opěradlo židle, jako by je chtěl rozdrtit.

Dva roky vězení, zaplacení výloh soudu a pokuta půl milionů korun,“ řekl jeden z právníků, který se snažil napodobit chladnokrevnost svého klienta. „Takovou pálku jsem vám předpověděl, pane Grosi. Mohlo to dopadnout mnohem hůře.“

„Kdybych se od vás nenechal vyždímat pomalu o půl milionů korun za obhajobu, že?“ zasmál se Gros.

Usmály se však pouze jeho tváře, ústa. Oči přitom vyslaly temný, sžíravý pohled k místu, kde návladní přijímal gratulace svých pomocníků a zástupců občanských organizací. Obhájci se chtěli poradit o odvolání a navrhnout kauci. Soudce vyhlásil malou přestávku.

„Půjde-li to tak dále, tak konečně vymýtíme v Praze zločin,“ řekl jeden z mužů, kteří se tlačili kolem vládního žalobce. Nemohl se k němu dostat před klubko gratulantů. Obrátil se proto k prošedivělé dámě, která také stála bezradně za zády mužů, kteří se tlačili k návladnímu.

„To už je třetí z pohlavárů podsvětí, které se podařilo na pár roků vyřadit z aktivní činnosti.“

Žena se na něho trpce usmála a řekla: „Ano, chtěla jsem také návladnímu gratulovat, ale zároveň mu říci, že je smutné, že tito chlapíci mohou být souzeni za pouhý podvod, když je všeobecně známo, že na jejich rukou lpí krev jiných lidí.“

„Smutné to je, drahá paní,“ řekl jiný, obrýlený muž. „Ale přece jen je to lepší než aby byli na svobodě a pro výsměch poctivým lidem se projížděli ve svých luxusních automobilech. Snad víte, že není snadné je usvědčit z větších zločinů.“

„Proč by to nebylo možné?“ zeptala se trochu podrážděně žena. „Co je to za spravedlnost! K čemu máme policii a soudy?

„Soudy a policie nemohou nic, když s nimi nespolupracují občané.“

„To, co povídáte,“ řekl jiný muž, „je jen teorie. „Snad víte, co se děje, když je zatčen některý z těch chlapíků. Jejich advokáti předvolají k soudu tolik svědků, kolik je soud ochoten vyslechnout a kteří odpřísáhnou, že obviněný nebyl na místě činu a nemohl de facto žádný zločin spáchat. Policie se marně shání po svědcích, kteří by dokázali opak. Prakticky neexistuje ochrana svědků a lidé, kteří by mohli svědčit proti gangsterovi, by se raději nechali potrestat než svědčit proti zločinci. Mohli by totiž přijít o život.“

„To je pěkný pořádek! Ať je tedy policie zavře.“

„To bych vás chtěl vidět, madam, na místě některého svědka. Kdybyste měla na vybranou mezi potrestáním a odmítnutím svědectví či pohrdáním soudem a jistotou, že vás gang, jakmile se objevíte na ulici, odstřelí nebo zatáhne do automobilu a vezmou vás na malou projížďku. Rád bych viděl, co byste si vybrala.“

„Konala bych svou občanskou povinnost a řekla bych pravdu.“

„To by byla asi poslední příležitost, kdy byste mohla říci pravdu. Postarali by se o to kumpáni uvězněného.“

„Ale dříve to nebylo,“ namítla žena. „Když se otevřely hranice...“

„Vážená paní,“ řekl muž. „Vraždy, loupeže a dokonce únosy tady byly i před převratem. Otevření hranic má mnohá pozitiva, ale musí se počítat s tím, že se rozšíří i pole zločinnosti. Zločin se stal internacionálním. Ale nemůže za to jen otevření hranic. Na vině je váhavost při přijímání zákonů, které by zajišťovaly prevenci proti zločinu. Například zákona o praní špinavých peněz, drogách... Než jsme se rozhýbali, tato váhavost dala do rukou nejodvážnějších a nejnebezpečnějších zločinců ohromné sumy peněz. Díky jim mohli organizovat svoje gangy, podplácet úředníky, zasahovat do činnosti policie... snad i soudů, najímat si nejzdatnější právníky a umlčovat.svědky... jeden starý policajt mi řekl, že podplatit se dá skoro každý. Někdo za pár piv, jiný za několik milionů. Vidina velkého balíku peněz je největší zkouškou charakteru. Zatím co se u nás váhá s prosazením některých nutných zákonů, zločinecký živel roste a tuční. A proto, milá paní, pokud budou tak mnozí dobře smýšlející lidé podléhat krátkozrakému idealismu místo chladného výpočtu rozumu a razantní rozhodnosti, nemůžeme čekat nápravu. Do té doby budeme muset být vděčni soudu, který zavírá gaunery alespoň na několik let. Když jim nemůžeme na kůži jinak.“

Šedovlasá dáma se ironicky usmívala mužovým argumentům, který byl ochoten s ní diskutovat. Pak řekla: „Možná máte pravdu. Ano, na vině je špatné vymáhání zákonů. Ale také určitá lhostejnost policie a možná i soudců. Očekávala jsem, že za nového režimu se vezme vedení policie z rukou politikářů a že se bude postupovat proti zločincům jedinou správnou cestou. Přímou! Že budou tito zločinci zatýkáni, souzeni a odsuzováni. Ne proto, že zůstali vládě dlužni desátek ze svého nezákonného příjmu, ale za vraždy, distribuci drog a jiné zločiny, které mají na svědomí. Debaty o humanitě a lidských právech nejsou v tomto případě na místě.“

„Milá paní,“ řekl muž, „to byla debata na celý den. Jistě víte, jaké jsou v policii problémy. Aby se vše ze dne na den zlepšilo, tak by šéfové policie museli dělat zázraky. Když tuto problematiku pozorně sledujete, tak jistě uznáte, že všechni spěje k lepšímu. Policie musí přicházet na to, že se jim bude nadále vyplácet, když budou bojovat proti zločincům, než vědomky nebo nevědomky být jejich ochránci.“

Takové a podobné hovory byly vedeny na mnoha místech soudní síně, ale i na chodbách soudu. Zatímco se všude po soudcově odchodu takto debatovalo, seděla v jedné ze zadních lavic mladá žena s nápadný make upem. Byla dosti nákladně a výstředně oblečena. Dlouhé náušnice jí spadaly pomalu na ramena, na hrdle se jí třpytil křiklavý náhrdelník, její zápěstí bylo obtěžkáno několika náramky. Na prstech měla velké prsteny. Zpod klobouku se jí dralo houští nápadně světlých vlasů. I pod make upem bylo možné poznat, že tvář je pobledlá a její velké hnědé oči, stísněné těžkými, uměle ztemnělými řasami, byla začervenalé. Dívka se dívala ke stolu právníků, kde seděl šéf gansterů Gros jako obraz elegance. Byl zamyšlen. Jeden z právníků hovořil se soudcem, který se po chvilce oddechu vrátil na svoje místo. Jednalo se o výši kauce, na kterou by mohl být Gros do odvolacího soudu propuštěn na svobodu.

Marek Gros se zadíval na muže hřmotné postavy, který po celou dobu z něho nespouštěl oči. Byl to šéf Grosovy ochranky. Kvalifikaci na to měl více než dobrou. Během pěti let v cizí armádě bojoval ve Vietnamu, Kambodži, Angole... Před převratem se vrátil (nebo spíše uprchl) do naší republiky a za službu v cizí armádě dostal pár roků vězení. Chyběl mu rok do propuštění na svobodu, když ho z vězení vysvobodila amntestie prezidenta republiky. Grosovi byl doporučen a ten, když se dověděl o jeho kvalifikaci, ho okamžitě zaměstnal. Nově přijatý muž se jmenoval Artur Mlčoch. Asi před týdnem se dostal s jedním z advokátů do vězení na návštěvu.

„Poslouchej, Marku,“ řekl mu tehdy tiše. „Být tebou, tak se nenechán tahat právníky k novým soudům. Vše nasvědčuje tomu, že tě dostanou na nějakou prkotinu. Víc něž dva roky nedostaneš. Nemělo by smysl, aby ses odvolával.“

„Buď zticha!“ sykl Gros koutkem úst.

„Nebudu! Nasloužil jsem se ti dost. Staral jsem se o tvoji bezpečnost a teď mám právo do toho mluvit. Čím dříve si odsedíš to, co ti ten prďola nasolí, tím dříve to budeš mít za sebou. A budeš se moci vyrovnat s těmi, kteří ti tento guláš navařili.“

„Říkám ti, abys byl zticha!“

„Uklidni se a poslouchej! Je jasné, že tě budou právníci přemlouvat, aby ses odvolal. Kdyby necítili peníze, tak by tě tak neradili, protože by věděli, že by to nemělo smysl. Kdyby to napařili flastr do dvou let, nikdo ti rozsudek neodpáře. Žádné odvolání by nemělo smysl. A navíc by se v celém případě mohlo dále šťourat státní zastupitelství. Když budeš mít rozum, dáš si to, co by tě stály soudy, stranou a nastoupíš trest hned. Až vyjdeš z basy, budeš mít balík do začátku. Jinak bůhví jak to s tebou dopadne.''

„Cožpak ty víš, kolik mám ulito?“

„Vím toho hodně. Je mi jasné, že poslední doba byla pro nás mizérií. Policejní čmuchalové nám překazili jeden kšeft za druhým. Zvláště obchod s topnými oleji. Vím také, že peníze, které jsi investoval do podplácení, nepřinesly to, co jsi očekával. Statisíce stáli advokáti. Takže máš dvě možnosti. Buď nacpat zbylé peníze do chřtánu advokátům, nebo si jíst trest odsedět a mít něco bokem.“

A Markem Grosem to hrálo, zdálo se, že vybuchne. Ale pak se zamyslel a řekl: „Máš pravdu, zatraceně pravdu! Jenže... neříkáš mi to jen proto, aby ti byl co nejdříve z cesty a tys mohl opanovat náš podnik? Navíc se mi v poslední době zdálo, že nějak kroutíš oči do strany, kde sedí moje Jana. Jestliže mi dáváš rady kvůli ní, pak se můžeš těšit, až vylezu. Budeš první, koho nechám sejmout. Ale jinak jsi na to kápnul. Také jsem o tom přemýšlel. Jestliže všechno dopadne tak, jak předpokládáme, peníze, které mi zbývají, nestrčím advokátům. Jsou to žraloci. Zůstaneš-li ty a všichni hoši při mně, budu moci i z chládku řídit naše obchody a vyděláme balík. Máme konexe a ty jsou víc než peníze, protože je vydělávají.“

Marel Gros se vytrhl ze vzpomínek. Soudce byl překvapen, když čerstvě odsouzený odstrčil svého hlavního advokáta a pevným hlasem řekl: „Neposlouchejte ho, pane soudce. Nebudu se odvolávat. A také nebudu skládat žádnou kauci.“

Soudce zvedl překvapeně hlavu.

„Co to znamená, pane Grosi?“ zeptal se. „Snad nejste ochoten hned nastoupit trest?“

„Ano, pane soudce. Chci okamžitě nastoupit trest.“

Advokáti se dívali užasle jeden n druhého a jejich tváře se vůčihledně prodlužovaly zklamáním. Lidé v soudní síni utichli.

Návladní se spokojeně usmál. V duchu si pomyslel: Toto je další vítězství naší věci. Ještě se nestalo, aby se některý z bossů podsvětí vzdal. Dokud nevyčerpal všechny možnosti. I kdyby měl vydat poslední korunu na obhajobu, třebaže viděl marnost takových kroků. Je vidět, že se náš boj blíží k cíli a že se pánům gangsterům začíná v hlavě svítat.

Na soudcův pokyn několik strážců obstoupilo Marka Grose a odváděli ho ze soudní síně. Na prahu se odsouzený zastavil, rozhlédl se po soudní síni, pokynul hloučku svých stoupenců, kteří se za ním obraceli s užaslými zraky, ušklíbl se na šéfa své ochranky Artura Mlčocha a zadíval se na místo v pozadí síně, kde v poslední lavici seděl jediný člověk. Dívka s nápadně blond vlasy, ve výstředním nákladném oblečení a s výrazným make upem. Jejich pohledy se na chvíli setkaly. Dívčina ruka v rukavičce, v které držela kapesníček, mávla neznatelným pohybem k odváděnému muži. Pak se za ním zavřely dveře.

Mladá žena se chystala vstát, když k ní přistoupila dívka téměř stejné postavy, ale jednodušeji a elegantněji oblečená. Dotkla se jejího ramene a šeptla jí u samého ucha:

„Jano.“

Oslovená se otočila a řekla: „ Petro! Ty jsi tady taky?“

„Po celou dobu soudu. Seděla jsem tamhle na druhé straně a dávala jsem pozor, abys mne neviděla.“

„Proč? Jsem tady jen jako divačka. Takové soudy mě zajímají.“

„Kdybys nelhala, Jano! Myslíš, že jsem neviděla v časopisech články a fotky s titulky: Blonďatá kráska, která čeká v úzkostech na výsledek soudu s jejím milencem Grosem?“

„To fotku udělal nějaký fotoreportér bez mého souhlasu a není na tom ani zblo pravdy.“

„Proboha tě prosím, proč lžeš? Protože jsem tvoje sestra? Vím to, co ví všichni. Že jsi Grosova milenka. Což jsi s ním nebyla vyfocena už loni na nějakém večírku? Nehledě na to, že jsem si dobře všimla, kam ses dívala naposledy, když ho odváděli. Jak jsi mu pokynula na pozdrav. Dnešek ti snad vrátí rozum.“

„Já mám rozumu dost!“ odsekla Jana podrážděně a dodala: „Kdyby to byla pravda, co na tom? Nemohu mít přítele? Budu teď mít dva roky, co bude Marek sedět, od něho pokoj. To je všechno.“

„Co budeš dělat? Krást nebo se producírovat na ulici?“

„Dej pokoj, Petro! Je o mne postaráno. Chceš-li mi dělat společnici, jsi vítána. Než to začalo s Markem smrdět, dobře mne zaopatřil. Jen kdybych prodala šperky, které na mne zavěsil, mám na několik let vystaráno. Tak co?“

„Máš na mysli tu bižuterii, kterou máš na sobě?

„Mluví z tebe závist. To, co mám na sobě, není ani polovina. Nejlepší kousky mám v bankovním sejfu. Nemusíš mít o mne starost.“

„Na mou duši, jsem opravdu ráda, že je tomu tak,“ řekla smířlivě Petra. „Nebudeme tady stát, brzy by nás vyhnali. Půjdeme si někam sednout. Dostala jsem z toho všeho žízeň.“

Za chvíli seděly v malé kavárničce. Daly si kávu a malý zákusek.

„Opravdu, Petro, nemusíš mít o mne starost,“ řekla Jana. Z kabelky vyndala zlaté cigaretové pouzdro a rozhlížela se po obsluze.

„Mám hlad jako vlk. Dám si asi tři chlebíčky.“

„Ty nedržíš linii?“ zeptala se udiveně Jana.

„Proč? Při své práci se naběhám dost.“

„Pořád pracuješ jako novinářka?“

„Ano, navíc fotografuji. Ale všechno dělám na volné noze.“

Po těchto slovech vytáhla Petra zrcátko. Letmo zkontrolovala svůj vzhled. Byla jako její sestra hezká, podobnost mezi oběma byla zřejmá. Její vlasy byly plavé, ale měly přirozený odstín. Velké oči, stejné jako sestřiny, se dívaly z bohatých řas jasným, ale na druhé straně také přísným a zvídavým pohledem. Vedle ní se zdály oči Jany očima velké, krásné loutky. Jana měla malá ústa, ale její plné rty zralé višně se zvedaly v koutcích ve svůdný, dráždivý oblouk. Rty Petry byly tenčí, prosty smyslnosti, ale krásně formované a upravené méně nápadným odstínem růže. I Petra byla nalíčená, ale na rozdíl od své sestry rafinovaně, nenápadně. Nejvíce se obě dívky podobaly postavami. Byly stejně vysoké, štíhlé.

„Já, na rozdíl od tebe, si na linii dávám pozor,“ řekla Jana. „Ale dnes si při příležitosti našeho setkání dopřeji.“

Za chvíli se vznášel nad hlavami obou dívek oblak cigaretového kouře. Petra se naklonila k Janě a tiše řekla: „Budeš na svého gangstera čekat, anebo se zachováš rozumně a zpřetrháš s tou bandou všechny svazky? Teď s tebou mluvím jako mladší a rozumnější sestra. Vzpomínáš si, že náš otec říkal, že mám více rozumu než ty?“

„Teď ti něco řeknu já. Jako starší a nerozumná sestra. Mám Marka ráda. Ale ne tak, abych si dala nohu za krk, protože mi ho na dva roky zavřeli. Mám ho ráda hlavně proto, že byl na mne hodný. Co jsem s ním užila, o tom nemůžeš mít potuchy. Večírky při šampaňském a džezu, vyjížďky do nejdražších hotelů, toalety, šperky, lóže v opeře a divadlech, dostihy... A nejen u nás. Vyjížděli jsme i do Vídně a Berlína. Až uvidíš auto, které mi daroval! Červené Audi kabriolet. Co ty o tom můžeš vědět?“

„A taky bych nechtěla. Protože bych při tom všem musela myslet na to, jakým způsobem byly na to všechno vydělány peníze. Nehledě na to, že ať bych byla kdykoliv, stále bych se obávala, že mi najednou začnou kolem uši létat kulky a můj miláček mi padne k nohám provrtaný olovem. Nebo že při tom také jednu slíznu.“

„Na něco takového jsem nemyslela.“

„Mne by to strašilo pořád. Nebo bych měl strach, že jeden den nad ránem si pro mého miláčka přijdou a já pak budu čekat, kolik roků mu nadělí. Nebo že mu jednou přeběhne přes cestu jiné kuřátko, za kterým se pustí. A když se ozvu, že mě vykope bez ceremonií ze dveří, anebo kývne na některého ze svých poskoků, aby mne vzal na projížďku a vyklopil mě někde v příkopu s kulkou v srdíčku. Aby to nebolelo.“

„Mlč, prosím tě! Marek takový není. Neznáš ho a tak o něm nemůžeš takto mluvit.“

„Všichni gangsteři jsou takoví. Pouze zaslepeným holkám jako jsi ty a bláznivým klukům se jeví jako hrdinové. Ve skutečnosti to jsou bandité, kteří jsou schopni všeho na světě.“

„To jsi někde vyčetla. Marek je docela jiný, mohu ti o tom podat důkaz. Teď ti to mohu říci, když je Tepler -jediný, kterého Marek uznával za svého šéfa- mimo hru. Před zákonem uprchl do ciziny. To budeš vyvalovat oči, ty mravokárče! Kdyby byl Marek takový, jak tvrdíš, byli bychom se dočetli, že Oldřich Kolínský, náš otec, byl nalezen někde s kulkou v čele.“

„Jak víš, že se s ním něco takového nestalo? Máš o něm nějakou zprávu od té doby, co zmizel?“

Jana se kolem sebe rozhlédla. Pak se naklonila nad stůl a řekla:

„Nemám, ale vím, že projížďka, na kterou ho vzali, skončila úplně jinak.“

„Tak on byl přece jen vzat...“

„Ano, ale jsem si jistá, že dnes někde kouří svůj doutníček a pije svoji skleničku vína, čte oblíbené noviny a těší se, že se vzduch brzy vyčistí natolik, aby se mohl bez obav vrátit.“

„Ty si myslíš, že náš tatínek je živý? Proč jsi mi o tom nic neřekla?“

„Cožpak jsem mohla. Dokud byl Tepler u vesla, jediní, co bylo možné dělat bylo mlčet jako hrob. Nehledě na to, že jsem tě tři roky neviděla. Možná, že bych to dnes nic neřekla, kdybys mne sama nedonutila k tomu, abych ti dokázala, že Marek není takový, za jakého ho máš.“

„Jano, povídej, co víš! Co se stalo s tatínkem? Najednou zmizel, jako by se pod ním slehla zem. Poslední roky jsme ho sice moc neviděly... Od té doby, co se pověsil na krk té šarlatánce... Ale byla to naše vina, že jsme se s ním rozešly ve zlém. Přece jen je to náš otec.“

„Na to jsem také myslela, když jsem se dověděla, že ho Marek kvůli mně zachráni Řeknu ti, jak to bylo.“

Jana se kolem sebe rozhlédla a pak pokračovala: ,,Náš otec si zaobchodoval s gangem. Koupil s několika spekulanty velkou zásilku lehkého topného oleje a myslel si, že vydělá naráz velkou hromadu pětitisícovek. Snad do toho dal všechny peníze, které měl. Některým lidem se taková spekulace povedla a to ho svedlo. Jeho partnery byli Teplerovi lidé. Náklad byl někde u Hradce Králové zastaven a „přebrán“ jiným gangem, asi Smidtovým. Na našeho otce padlo podezření, že prozradil, kudy bude náklad převážen. Ani Smidtovi lidé se neradovali ze zisku. Před Ostravou byli zatčeni, ale topný olej záhadně zmizel. Jak jsem říkala, podezřelý byl náš otec. V gangu se nevyšetřuje, nevyslýchají se svědci ani podezřelý. Tepler řekl: ‚Projížďka!‘ Jistě víš, co to znamená. Na štěstí měl rozsudek provést Marek, který věděl, že Oldřich Kolínský je můj otec.“

Jak to mohl vědět, prosím tě?“

„Jak ses dověděla o mně, že jsem s Markem?“ odpověděla Jana otázkou.

„Už jsem ti řekla, že jsem viděla tvoji fotku, když jsi s ním byla na nějakém večírku. Bylo to v době, kdy z něho noviny dělaly pomalu hrdinu, průkopnického podnikatele a otiskovaly jeho fotografii častěji než hlavy státu. Poznala jsem tě. Mám ten výstřižek schovaný.“

Jana se zasmála a pak řekla: „To je pravda. Marek je mazaný. Představoval mě pod jiným jménem a tvrdil, že jsem Němka. Ale mezi čtyřma očima mi říkal: ‚Moje česká kočičko! Odbarvení vlasů byl jeho nápad. Ovšem nemohla jsem se změnit natolik, abys mne nepoznala stejně jako otec. Přišel mi hned říci, abych si s Markem nic nezačínala. Ten při naší rozmluvě přítomen a hrozně se s tatínkem pohádal. Prohlásila jsem, že to, co dělám, dělám z vlastní vůle a aby nás nechal na pokoji. Otec odešel, ale před svým odchodem řekl Markovi, že doufá, že přijdu brzy k rozumu. Mluvil zrovna jako ty. Marek se potom na tatínka hněval. Ale když se dověděl, že je s ním zle, pomohl mu.“

„Jak to mohl, prosím tě, udělat?“

„Věděl, že jeden z Teplerových lidí má gangu po krk, že by mu dal rád vale, ale nevěděl jak. Marek vybral tohoto mladého muže za jednoho ze dvou chlapíků, kteří měli při projížďce našeho otce zabít. Druhým byl jakýsi Bareš, který mi kdysi nadbíhal. Když jsem byla ještě tanečnicí. Marek ho neměl rád. O tom jsem ale v té době nevěděla. Teprve když byl Bareš někde za Libčicemi nalezen v příkopě s kulkou v hlavě, Marek se mi svěřil, že otci pomohl se dostat z té kaše. Dal Tomovi automobil a peníze s pokynem, aby Bareše po cestě zastřelil místo našeho otce. A aby ho vyklopil někde daleko od Prahy, kde by byl v bezpečí před gangem a sám aby zmizel ze země. V gangu z toho byl poprask, když byl místo Kolínského nalezen mrtev jeden z popravčích a druhý zmizel s naším otcem neznámo kam. Proto si myslím, že je náš tatínek v bezpečí, daleko od Prahy. Je docela možné, že je v zahraničí. Myslíš si ještě, že je Marek takový lotr?“

„Hm, to bych do něho nikdy neřekla. To se ví, že jsem ráda, že to s tatínkem tak dobře dopadlo. Je v něm, v tom tvém gangsterovi, přece jen něco dobrého. Ale přes to všechno ti radím, když na něho chceš čekat, až si odsedí, co mu soud naložil, a bude-li tě pak ještě chtít, seberte vše, co po soudu zbylo a někam odjeďte. Jinak všechno může skončit tragédií. A nebylo by špatné, kdybys pouvažovala o tom, zda Marek Gros nezachránil našeho otce jen proto, že se chtěl pomstít Barešovi.“

„O tom všem jsem uvažovala,“ řekla Jana. „Ale nevím, jestli se do té doby nezmění poměry v gangu natolik, že se z něho nikdo nedostane. Jak se to podařilo Tomovi a našemu otci. Myslím si, že Marek má někde za větrem ulitý pěkný balík peněz. Tolik, abychom mohli dlouho bezstarostně žít. Ale co ty? Vynáší ti dosti ten tvůj kšeft?“

„Nestěžuji si,“ řekla Petra. „Na víno a na chleba si vydělám. Ale musím se otáčet. Žít na volné noze není žádná idylka, konkurence je veliká.“

„Když tě tak poslouchám,“ řekla Jana, „bezmála bych soudila, že jsi nějaká svatá nebo jeptiška. Věřila bych tomu, kdybych si dobře nepamatovala, co jsme vyváděly s kluky už jako žáby.“

„Nejsem žádná jeptiška,“ řekla Petra. „Ale povolání, které dělám, naučí člověka sebekázni. Jinak by neuspěl nebo špatně skončil. A co se týče těch kluků, nevěděly jsme co děláme. Ale nechme toho raději!“

Po těchto slovech si Petra zapálila další cigaretu, hluboce do sebe vdechla kouř a řekla: „Cigarety jsou mojí největší neřestí. Bez nikotinu bych nenapsala ani dopis.“

„Totéž platí o mně,“ řekla Jana, která postřehla snahu své sestra zavést debatu jinam. Ale přesto začala znovu: „Abychom nezamluvily, o čem byla řeč. Chceš být odkázána jen na svůj příjem? Což tak nějaký vedlejší výdělek? Přece mi nechceš tvrdit...“

„Poslyš, holčičko, je vidět, že jsi dostala od Marka pěknou školu. Mne moje práce baví. Nejlepší bude, když nebudeš strkat noc do mých záležitostí. Zbytečně bychom se pohádaly.“

Výborně, Petro! Zůstaneme při tom, že ty budeš strkat nos do mých záležitostí, a já ti nebudu moci říci ani slovo. Dobře, ty jsi mladší a rozumnější sestra a já se poddám...“

„Uvědom si, že moje záležitosti nejsou nebezpečné jako tvoje.“

„Máš pravdu. Kde bydlíš? Pořád tam, jako před třemi roky?“

„Ne, jinde. Mám jedna plus jedna ve středu města.“

„Marek mi dal k dispozici dům na kraji města, který asi před půl rokem pronajal a zařídil. Kdyby nešel do vězení, tak by ho koupil. Než šel k soudu, řekl mi, že kdyby se s ním něco stalo, že všechno, co je v domě, je moje. Myslím si, že nájem je zaplacen několik měsíců dopředu. Co se týká těchto věcí, Marek byl kavalír.“

„Teď je s jeho kavalírstvím konec a tvému bydlení také. Prodáš, co ti patří, a půjdeš bydlet ke mně. A veškerá spojení s tím kavalírem přerušíš.“

„Blázníš! Ani mne nenapadne se vracet do stísněných poměrů.“

„Ale já tě nenechám samotnou. Nepůjdeš-li ty ke mně, půjdu já k tobě. Jsi-li tak splašená, že nevíš, co děláš, nepustím tě z očí do té doby, než přijdeš k rozumu. Svůj byteček si ponechám jako pracovnu.“

Jana se na Petru zadívala a pak se rozesmála.

„Poslyš, Petro, to není špatný nápad. Myslím si, že bude nejlepší, když se přestěhuješ ke mně. Já mám místa habaděj a nebude mi aspoň smutno. Budu teď muset žít také trochu jako jeptiška a když jsi tak zesvatěla, snad se od tebe nakazím a nebude to pro mne tak těžké.“

„Aha, máš strach, že tě dá Marek hlídat...“

„On mne hlídat nedá, tím jsem si jistá. Vím, že mi důvěřuje. Ale je pravděpodobné, že mne budou špehovat jeho přátelé, aby se mu zavděčili, a kdyby se něco dověděli, postarají se o to, aby se k němu vše doneslo. O tom nepochybuji. A proto bude dobré...“

„Když ti budu dělat gardedámu, viď?“

„Tak nějak. Ostatní si dojednáme, až budeš u mne. Napřed se se mnou půjdeš podívat, jak to u mne vypadá. Nemáš-li ovšem něco na práci.“

Obě sestry současně sáhly po lístku s útratou. Jana byla rychlejší.

„Ty jsi kavalírka,“ řekla Petra, když její sestra všechno zaplatila.

„To mám od Marka,“ rýpla Jana.

Když vyšly na ulici, Petra zamířila ke stanici městské dopravy.

„Tam ne,“ řekla Jana. „Mám tady auto.“

Během několika minut byly na parkovišti. Jana se postavila před červený Audi Cabriolet a řekla: „To je moje kára.“

„Tomu říkám autíčko,“ řekla obdivně Petra.

„Dnes budeš vidět i jiné věci,“ řekla Jana. „Co může mít holka, která se má k světu.“

Jana si navlékla rukavičky a sedla si za volant. Petra se nestačila divit. I když uměla řídit auto, v duchu obdivovala sestru s jakou jistotou a bravurou řídí vůz spletí ulic. Všimla si, že když minuly uniformovaného policistu, Jana mu pokynula rukou, usmála se a ten s posunkem a úsměvem starého známého pozdrav opětoval. Za chvíli byly na kraji města. Během dalších deseti minut sestry vcházely do velkého domu.

Slunce padalo krajkovými záclonami a širokými okny do jednoho z pokojů, prostorného a bohatě vybaveného. Velké nástěnné zrcadlo, stůl s barokními nohami a několik křesel se zdály být pouze doplňkem k široké měkké pohovce v jednom koutě s drahocennou stojací lampou po jedné a televizí, videem a nahrávací soupravou na straně druhé. U nohou postele ležela kůže polárního medvěda, která cenila na sestry bílé tesáky vycpané hlavy.

„Máš to tady báječné!“ vydechla Petra hned ve dveřích pokoje. Ale nejvíce ji zaujal počítač s tiskárnou. V okamžiku byla u něho.

„Je napojen na internet,“ řekla Jana.

„To je báseň!“ vzdychla Petra. „Mohla bych pracovat i tady.“

Potom Jana provázela sestru bytem a ta na oplátku neskrblila slovy obdivu. Jana ji s hrdostí ukazovala svoji ložnici a jinou, trochu menší, v které bude spát Petra. U okna byla malá pavlač, výhled byl do zahrady. Ukázala jí ještě velký přístěnek na šaty a na kufry. Pak ji zavedla do kuchyně. Její supermoderní vybavení vyvolalo na Petřiných rtech tiché výkřiky obdivu. Další překvapení na ni čekalo, když Jana před ní otevřela velkou ledničku, kde se v řadách leskla hrdla a staniolovými pláštíky svítily baterie lahví.

„To ještě nic není,“ řekla Jana a přistoupila ke dveřím jednoho z přístěnků v předsíni kuchyně. Otevřela je a Petra viděla poličky, jednu za druhu, všechny byly plné ležících lahví všech možných tvarů a různých velikostí.

„Chudák Marek,“ povzdechla si Jana. „Tak si dal záležet na tom, aby lednička, komora a sklípek byly vždy dobře zásobeny. Když byl venku mimo dům, nikdy nepil přes míru. Na to byl opatrný. Ale doma si občas sedl k flašce a pil, až málem padl. Ale vyspal se z toho a byl opět fit. Rád častoval přátele. Když něco vypil, nutil mě, abych hodně pila. Říkal, že ho to se mnou více baví, když se trochu nalíznu. Dbal o to, abychom měli doma nejkvalitnější pití. A teď si to, chudák, bude muset na tak dlouho odepřít. Snad mu kamarádi sem tam něco propašují. Kdo má peníze jako on, může i ve vězení dostat co chce. Ale přesto tam nebude mít výběr jako zde. Dáme si skleničku?“

„Proč ne!“ řekla Petra.

„Vermut, chartreusku? Nebo něco jiného?“

„Dám si vermut.“

Jana nalila dvě skleničky. Pak vytáhla dvě dózičky.

„Dáš si?“ zeptala se.

„Co to je?“

„V jedné dózičce je koks, v druhé mariánka,“ odpověděla Jana.

„Fuj!“ otřásla se Petra. „Snad nefetuješ?“

Koks neberu,“ řekla Jana. „Ten máme většinou pro návštěvy. Nefetuji, ale občas si pro zlepšení nálady ubalím trávu.“

Po těchto slovech si ubalila cigaretu, zapálila si a labužnicky potáhla.

„Opravdu nechceš?“

„Dej pokoj, jestli mě nemíníš naštvat!“ řekla podrážděně Petra. „Největší radost bys mi udělala, kdybys to svinstvo spláchla do záchodu.“

Po těchto slovech Petra do sebe obrátila zbytek skleničky, nalila si novou a zapálila si camelku.

„Co máš proti trávě?“ zeptala se Jana.

„Milá sestřičko, to by byla dlouhá debata. Nemám nic proti kouření, alkoholu, ale jsem zásadně proti drogám. Jako novinářka jsem měla možnost vidět konec narkomanů. Když si na to vzpomenu, ještě teď mi naskakuje husí kůže. Změňme téma! Teď, když tu není Marek, aby tě chránil, nebojíš se?“

„Čeho?“

„Jeho kumpánů. Mohou tě obtěžovat, když ví, že jsi tady sama, mohou si domyslet, jaké tady máš zásoby.“

„Je vidět, že neznáš způsoby těchto chlapíků. Většinou mezi sebou nedělají podtrhy. Tedy v jedné partě. Tak, jak jeden na druhého nic neprozradí, ani když mají krůček k věčnosti, tak respektují majetek druhého. Každý z nich ví, že Grosova mocná ruka by na ně dosáhla i skrze mříže. Tedy kdyby si někdo něco dovolil vůči jeho majetku.“

„Ach tak... A ty se považuješ za jeho majetek?“

„Do jisté míry ano. Ale rozhlédneš-li se kolem sebe a pomyslíš, že to všechno patří mně a že mám v bankách polštářky z bankovek, přijdeš na to, že jsou mnohem horší věci, které mohou děvče jako já potkat. Poznala jsem to na vlastní kůži, nějaký čas předtím, než jsem se při tanci seznámila s Markem. Stát ve fabrice u pásu, nosit si domů jednou za měsíc pár šupů a oblékat se ve výprodeji...“

„Vše záleží na vkusu,“ prohodila Petra.

„Je škoda, že se náš vkus tak hrozně liší. Chtěla jsem ti doopravdy nabídnout, aby ses přestěhovala ke mně, když tu mám tolik volného místa. Ale nedělalo by to dobrotu. Nechtěla bych se řídit tvými svatouškovskými zásadami. Musela bys mne stále kárat, napomínat a učit mne jak mám chodit, mluvit, zda pít či nepít... snad dokonce jak myslet. Škoda!“

Petra, jejíž tvář se při každém Janině slovu zachmuřovala a jejíž ruka si nervózně pohrávala s třepením ubrusu, se chvíli zamyslela a pak řekla:

„No... špatné by to tady nebylo. Ty by sis dělala, co chtěla, a já bych ti do toho nemluvila. To se rozumí samo sebou, ne? Líbilo by se mi tady. Když bych nemusela do terénu, mohla bych pracovat i zde. Počítač tady je, dokonce napojený na internet... Myslím, že bych přivřela oči nad tím, co by se mi nelíbilo.“

„Skutečně?!“ zvolala Jana radostně. „Víš, strašně ráda bych tě tady měla. Jen jsem se bála, že bych musela věčně poslouchat tvoje kázání. Když mne nebudeš chtít komandovat, tak se ke mně přestěhuj. Čím dříve, tím lépe.“

Petra mlčky přikývla.

Table of Contents

Titulná strana

Copyright:

Motto:

Setkání u soudu