Copyright © Sarah Pinborough Ltd., 2018

Translation© Hana Sichingerová, 2018

Czech edition © Metafora, 2018

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-590-6 (ePub)

ISBN 978-80-7359-588-3 (mobi)

Obsah

1

PRVNÍ ČÁST

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

DRUHÁ ČÁST

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

TŘETÍ ČÁST

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

ZÁVĚR

PODĚKOVÁNÍ

V nakladatelství METAFORA již vyšlo

1

2

3

4

Irvinovi.

Děkuji ti za tvou víru!

1

POTÉ

ON

Mrcha.

Svírá okraj papíru tak křečovitě, že se úhledné řádky pečlivě napsaných slov kroutí do podivných klikyháků, ve kterých se některé věty ztrácejí a jiné zvýrazňují, jako by se mu vysmívaly.

Nedokážu to dál snášet.

Jsi strašně vzteklý.

Mám z tebe strach, když mi ubližuješ.

Už tě nemiluju.

Než dočte do konce, ztěžkne mu dech a celý svět se otřásá.

Nehledej mě. Nepokoušej se mě najít. Nepokoušej se nás najít.

Přečte dopis třikrát, než mu to dojde. Je pryč. Jsou pryč. Ví, že je to pravda – cítí v domě nezvyklou prázdnotu –, přesto proběhne pokoje a otevírá prázdné zásuvky a skříňky. Ale není tu po ní ani stopy; pas, řidičský průkaz, žádná z oněch důležitých věcí, které provázejí její život.

Nepokoušej se nás najít.

Vrátí se ke kuchyňskému stolu a zmačká dopis, udusí její slova v sevřené pěsti. Má pravdu. Je vzteklý. Víc než vzteklý. Zuří. Zevnitř ho spaluje bílý žár. Zírá z okna a ve zpocené dlani mačká kouli zmuchlaného provlhlého papíru. Vodku. Potřebuje vodku.

Jak pije, v temné půdě jeho mysli se uhnízdí semínko nového plánu a začíná růst.

Nemá právo mu něco takového udělat. Ne po tom všem, čím si prošli.

Za tohle ji zničí.

PRVNÍ ČÁST

2

TEĎ

LISA

„Všechno nejlepší k narozeninám, zlato,“ hlásím hned na prahu. Je teprve půl sedmé, jsem ještě rozespalá, ale kuchyně už kypí životem teenagerů. Jako by do mě narazila přílivová vlna. Nevzpomínám si, že bych se někdy cítila tak nabitá energií. Je to příjemný pocit. Plný naděje a sebevědomí.

„Nemusela jsi vstávat, mami. Stejně hned půjdeme.“ S úsměvem ke mně dojde a dá mi pusu na tvář. Kolem se vznáší oblak vůně jablečného šamponu a nasládlého deodorantu, ale vypadá unaveně. Možná je toho na ni moc. Blíží se závěrečné zkoušky a kromě ranních a večerních plaveckých tréninků, které má několikrát týdně, tráví čas s těmihle dívkami, chodí do školy a já ji už skoro nevídám. Neustále si opakuji, že takhle to má být. Dospívá. Vzdaluje se mi. Musím se s tím naučit žít. Ale je to těžké. Tak dlouho jsme zbytku světa čelily jenom my dvě. A jí teď leží celý svět u nohou, stačí se jen sehnout.

„Ne každý den je mojí holčičce šestnáct.“ Mrknu na ni a jdu si napustit vodu do konvice. Obrátí oči v sloup a významně se podívá na Angelu a Lizzie, ale já vím, že je ráda, když ráno vstávám, abych se s ní před odchodem do školy rozloučila. Vyrostla strašně rychle, ale pořád je to moje holčička. „Kromě toho mne dnes v práci čeká důležitá prezentace, tak stejně musím vstávat brzy.“

Zabzučí telefon. Hlavy všech tří dívek se skloní k displejům mobilů a já se otočím zpět ke konvici. Vím, že se v Avině životě vyskytuje mladík jménem Courtney. Ještě mi o něm neřekla, ale když minulý týden nechala telefon na stole v kuchyni, což se samo o sobě poslední dobou stává jen zřídka, viděla jsem zprávu, kterou jí poslal. Dříve jsem její telefon občas zkontrolovala, ale teď ho má zamčený heslem, a i když to bolí, musím si přiznat, že si soukromí zaslouží, a já se musím naučit důvěřovat, že je má dcera natolik inteligentní a vnímavá, že jí nic nehrozí.

„Chceš dárky teď, nebo až večer v pizzerii?“ ptám se.

Ava drží v ruce dárkovou taštičku, ze které nahoře vykukuje pestrobarevná látka, ale neukáže mi, co jí kamarádky koupily. Možná později. Před pár lety by se ke mně rozběhla, aby se mi pochlubila. Teď už ne. Čas letí. Najednou mi bude čtyřicet a Avě je šestnáct. Brzy vyletí z hnízda.

„Jodie je venku,“ oznamuje Angela a zvedne hlavu od svého iPhonu. „Měly bychom jít.“

„Večer to bude lepší,“ odpoví Ava. „Teď nestíhám.“ Usměje se na mě a mne napadne, že jednoho dne bude moc hezká. Hruď se mi bolestivě sevře při pomyšlení, že o ni přijdu, proto se raději věnuji čaji a kontrole vytištěné prezentace, která leží na kuchyňském stole. Dívky si mezitím sbírají bundy, věci na plavání a školní tašky.

„Uvidíme se večer, mami,“ zavolá Ava přes rameno, než zmizí v chodbě. Jak vybíhají ven, dovnitř zavane vlhký vzduch. Vmžiku popadnu kabelku, vytáhnu dvacetilibrovku, vstupní dveře nechám pootevřené a vyběhnu za nimi.

„Avo, počkej!“ Jsem jen v tenkém županu, ale seběhnu až dolů na chodník a zamávám na ni bankovkou. „Pro tebe a pro holky. Kupte si před vyučováním něco dobrého k snídani!“

„Díky!“ Avina slova jako ozvěnou rychle zopakují i ostatní a chvatně se nasoukají do auta Jodiiny matky, za jehož volantem sedí drobná blonďatá dívka. Zůstanu osiřele stát u otevřené branky. Auto se rozjede tak prudce, že téměř ani nestihly všechny nastoupit, a se mnou to trochu cukne. Dívka jede dost rychle, opravdu rychle, ani se nemohla stihnout podívat do zpětného zrcátka. Zapnula si Ava pás? Starosti, samé starosti. To jsem celá já. Ale ony si neuvědomují, jak je lidský život cenný. Jak jsou cenné ony. Jak by mohly? Jsou tak mladé a šťastné.

Léto už začalo, ale obloha je potažená šedými mraky a vzduch se ochladil hrozícím deštěm. Dívám se za nimi, dokud Jodie nezahne za roh, a právě se chystám vrátit do domu, když si všimnu auta zaparkovaného v ohybu naší klidné ulice. Naskočí mi husí kůže. Neznám ho. Tmavě modré. Nikdy jsem ho tu neviděla. Znám všechna auta v naší ulici. Zvykla jsem si všímat si takových věcí. Tohle auto je tu nové.

Srdce mi v hrudi tluče jako pták lapený za sklem. Nemohu se pohnout ani o píď; tohle není žádné bojuj, nebo uteč, ale mrazivá hrůza. Auto má vypnutý motor a za volantem někdo sedí. Je mohutný. Na to, abych viděla obličej, je příliš daleko. Dívá se na mě? V hlavě jako by mi hučel roj much. Snažím se popadnout dech. Už už hrozí, že mě strach přemůže, když se na chodníku objeví muž, který si ještě dopíná sako a současně se snaží mávnout na řidiče. Motor naskočí. Až když projede kolem, zahlédnu na boku malou nálepku. EezyCabs.

Úlevou se téměř rozesměji. Téměř.

Jsi v bezpečí, ujišťuji samu sebe v duchu, když taxi projede kolem a zevnitř se nikdo neohlédne mým směrem. Jsi v bezpečí, Ava je v bezpečí. Musíš se uklidnit.

Pochopitelně je to snazší říct než udělat. To jsem za ta léta dávno zjistila. Nikdy se doopravdy nepřestanu bát. Zažila jsem chvíle, kdy jsem dokázala na minulost téměř zapomenout, ale pak nějaký náhodný podnět vyvolá záchvat paniky a já si uvědomím, že tu ten strach bude vždycky, jako by se mi k žaludeční sliznici přilepila horká smůla. Poslední dobou jsem zase cítila ten zvláštní neklid, jako by něco nebylo v pořádku, a já nevěděla co. Možná je to mnou. Mým věkem. Hormony. Ava dospívá. Možná to nic není. Přesto…

„Dala jste jim drobné?“

Trhnu sebou a tiše vyjeknu, ale pak se rozesměji jako každý, kdo se polekal, i když ten úlek moc legrační nebyl. Ještě mám ruku na hrudi, když se obracím k paní Goldmanové stojící ve svých dveřích.

„Jste v pořádku?“ strachuje se. „Nechtěla jsem vás vyděsit.“

„Ano, jsem, nebojte,“ uklidňuji ji. „Myslela jsem na to, co mne dnes čeká. Znáte to.“ Zamířím zpět domů. Nevím, zda to paní Goldmanová zná. Opatrně se shýbá, aby zvedla ze schodů jedinou láhev mléka, a přitom sebou cukne bolestí. Co celý den dělá? Dívá se na televizi? Odpočítává hodiny? Cítí se zbytečná? Její synové ji už dlouho nenavštívili.

„Asi dnes přijde bouřka. Nechcete donést nákup? Stejně si musím skočit pro chleba a pár drobností. Ale vrátím se dost pozdě, protože po práci jdeme s Avou na pizzu. Má dnes narozeniny.“ Chleba sice nepotřebuji, ale nelíbí se mi představa paní Goldmanové plahočící se venku v dešti. Nemá v pořádku kyčle a ulice by mohly být kluzké.

„No, kdyby vám to nevadilo,“ odpoví a já v jejím hlase rozeznám zřetelnou úlevu. „Jste moc laskavá.“

„To je v pořádku.“ Usměji se, ale hruď se mi sevře zvláštní bolestí, kterou úplně nechápu. Snad je to soucit s cizí zranitelností. Protože lidé všechno drží v sobě. Rozhodně něco podobného. Poslouchám, když mi diktuje krátký seznam věcí. Všechno jen pro jednoho. Přidám jí k tomu balíček čaje. Jako dárek. Měla bych s ní někdy o víkendu zajít někam na čaj. Dny se jí určitě vlečou pomalu a přehlédnout osamělého člověka je v tomhle světě tak snadné. O tom bych měla něco vědět. Já jsem byla osamělá dlouho. V jistém smyslu stále jsem. Snažím se k osamělým lidem chovat laskavě. Naučila jsem se, že laskavost je důležitá. Co jiného nám ve skutečnosti zbývá?

PKR otevřelo novou pobočku, proto jsme se přestěhovali do menší, ale elegantnější kanceláře, a i když do příchodu Simona Manninga zbývá ještě dost času, nervozitou se mi stáhne žaludek a roztřesou ruce, jakmile vejdu dovnitř. Říkám si, že je to jenom tou prezentací, ale lžu si do kapsy. Je to i kvůli Simonu Manningovi. Simon se v mé hlavě přesunul do jakési země nikoho, kde se pohybuje mezi potenciálním novým firemním klientem a čímsi dalším. Flirtováním. Přitažlivostí. Způsob, jakým se na mne dívá, se změnil. Nevím, co si s tím počít. V hlavě mi z toho hučí.

„Tohle je pro tebe.“

Vzhlédnu od své prezentace, kterou si znovu procházím, a spatřím Marilyn, která mi podává balíček tří bonbonů Ferrero Rocher. „Pro štěstí. A tohle,“ zpoza zad vytáhne druhou ruku, ve které má malou lahvičku s bublinkami, „je na zapití úspěchu.“

Usměji se a zaplaví mne hřejivý pocit. Díky bohu za Marilyn. „Pokud uspěju. Vím, že mluvil i s jinými agenturami.“

„Žádné strachy. Když to nevyjde, mám pro tebe v šuplíku láhev vodky.“

„Ježíši, díky.“

„Od čeho by jinak byla nejlepší kamarádka?“

Na téhle nové kanceláři s neděleným prostorem je skvělé, že můj a Marilynin stůl stojí proti sobě jako malý ostrůvek nás dvou. Marilyn celé rozestavení navrhla a funguje to skvěle. Má cit pro prostor. Možná je to tím, že je tak dlouho vdaná za stavitele.

„Koukni na Tobyho,“ ukazuje hlavou na opačný konec místnosti. „Mezi těmi novými holkami si rochní jako prase v žitě.“

Má pravdu. Opíráme se o její stůl a pozorujeme, jak se Toby naparuje. Všechny nové kolegyně vypadají na méně než pětadvacet a třicetiletý Toby jim možná připadá jako kultivovaný starší pán. Rozhodně si na něj hraje. Nese se k nám nervózní zajíkavé hihňání, očividně jim vypráví něco neuvěřitelně zábavného a přitom vysvětluje, jak zacházet s kopírkou.

„Brzy zjistí, co je zač,“ prohodím. Pro nás dvě to v každém případě bude nějakou chvíli zábava. Je fajn být v práci, elegantně oblečená, v ostré záři stropních světel, mezi uniformními stoly a červenými kancelářskými křesly. Moje chvilková ranní tíseň se rychle rozplývá jako dozvuky zlého snu.

V devět nás všechny svolává Penny, naše skvělá šéfová a majitelka iniciál PK, které zčásti tvoří název naší náborové agentury PKR. Shromáždíme se v půlkruhu u dveří její kanceláře, Marilyn a já trochu stranou od ostatních jako ovčáčtí psi nebo chůvy. Mám Penny ráda. Je inteligentní a schopná a nemá potřebu chovat se k zaměstnancům příliš důvěrně. Pracuji tady už déle než deset let a nevzpomínám si, že bychom si my dvě někdy někam společně vyšly. Marilyn to přijde divné, ale mně ne. I když je Penny asi tak stará jako já, je to moje nadřízená. Nechci, aby se snažila být má kamarádka. Cítila bych se nesvá.

„Jsem moc ráda, že tu konečně mohu přivítat nové členy našeho týmu,“ začne. „Je skvělé, že vás tu máme, Emily, Julie a Stacey, a doufám, že se vám s námi bude dobře pracovat.“

Tři opálená a dokonale upravená stvoření jí věnují zářivé úsměvy a pak si vymění šťastné pohledy s ostatními. Osobně doufám, že jim tohle přátelské chování vydrží napořád. Marilyn jsem poznala tady, během svého prvního pracovního dne, a svůj život si bez ní nedokážu představit. Kolegyně a nejlepší kamarádka v jednom. Zachraňuje mne před mou osamělostí.

„Také dlužím obrovské díky Tobymu, Marilyn a Lise za to, jak tuhle pevnost drželi v průběhu přesunu. Marilyn a Lisa jsou seniorky týmu, takže je neváhejte požádat o radu – pravděpodobně se vyznají v každodenním chodu agentury lépe než já.“

Zvědavě si nás prohlížejí, a zatímco Marilyn se usmívá, já klopím hlavu a toužím po tom, aby se dívaly někam jinam. Kéž bych měla stejné sebevědomí jako Marilyn. Všechno zvládá s takovou lehkostí.

„Mimochodem, v kuchyňce bude přichystané malé občerstvení a po práci i pár skleniček U Žabáka na rohu pro ty z vás, kdo budou mít chuť – což, jak doufám, budete všichni.“

Zmizí zpět ve své kanceláři a náš malý hlouček se rozejde. Pohlédnu na hodiny. Do Simonova příchodu zbývá ještě dost času, a jakmile si připustím důležitost téhle schůzky, veškeré myšlenky na tu směšnou přitažlivost se vytrácejí. Žaludek mám jako na vodě, proto se několikrát zhluboka nadechnu. To zvládnu, říkám si, i když jsem o tom přesvědčená jen napůl. Musím to zvládnout. Jsem nervózní už jen z té zodpovědnosti, nehledě na to, že na mém úspěchu závisí mé roční prémie. Možná dokonce zvýšení platu. Musím začít šetřit, aby Ava mohla na vysokou. Nechci, aby začala svůj dospělý život s dluhy, a jsem odhodlaná jí s tím pomoct. Budu ji chránit před světem, jak nejlépe dokážu.

Musím. Vím, jak hrozné to tam venku může být.

Konec ukázky