Klára A. Samková

Zbavte mně toho pitomce/

sundejte ze mě tu mrchu

(ukážka)

(Co jste vždy chtěli vědět o rozvodu, ale bylo vám hloupé se na to zeptat, zejména pak advokáta)

© KLÁRA A. SAMKOVÁ, 2012

© Vydavatelství BLINKR s.r.o.

ISBN 978-80-87579-06-0

Věnování

Tuto knížečku věnuji zesnulé paní senátorce MUDr. Jaroslavě Moserové, která mi dala do života několik velmi významných rad. Poctivě se jimi snažím řídit a realizovat je, ale u jedné se mi to skutečně nedaří. „Hlavně důstojně, Klárko!“, nabádala mne paní senátorka. A to se mi nedaří. Ať dělám, co dělám, důstojnost mne míjí. Někdy si říkám, jestli to nebude tím, že se ocitám ve spoustě nedůstojných situací. Třeba těch, které souvisejí s rozvody mých klientů. Když už se tedy, paní senátorko, nedaří té důstojnosti nabýt mně osobně, snad tato knížka pomůže k jejímu nabytí těm, které tíží jejich partnerské vztahy.

Klára A. Samková

KAPITOLA I

KDO ZA VŠECHNO MŮŽE

Všichni nadávají na politické poměry, daně, nespravedlnost, neprůchodnost systému a bůhví, na co ještě. Faktem ale zůstává, že to pravé peklo si umíme vytvořit my sami. A to svými vlastními vztahy a hlavně jejich letitými výsledky. Po pár letech manželství se pak do mé kanceláře dostaví z kdysi zamilovaného párečku jen osamocený jedinec s požadavkem odpovídajícím titulku této knížky: zbavte mě toho pitomce – sundejte ze mě tu mrchu.

Spíše než jako rozvodová advokátka si připadám jako zaklínačka hadů, jejímž úkolem je vztáhnout ruku nad spis, pronést magickou formuli – a problém je vyřešen. Stále častěji se na mne obracejí klienti a klientky nikoliv se žádostí o právní pomoc, ale pod záminkou právní pomoci se skrytou žádostí o pomoc zcela jiného druhu, totiž o osobní poradenství.

V tu chvíli je skutečně každá rada drahá, protože to, co funguje v právu, totiž naordinování příslušných paragrafů a čekání na fialové kulaté razítko umístěné na příslušném rozsudku, zde nefunguje. První skutečností, kterou musí moji klienti spolknout jako bolestivý lék, je pochopení, že právo nepomůže. Rozsudek je totéž jako přelepení rakovinového nádoru flastrem – na chvíli ten problém přestane být vidět, k vyléčení však nedojde. Věc je nutno řešit a je nutno ji řešit tam, kde začala, totiž ve vztahu.

Zde přichází další trapná chvilka: jak známo, toho druhého nepředěláte, a to za žádných okolností. Přesto je třeba mít na paměti bonmot Alberta Einsteina, že když se dělají stejné věci stejně, není možno očekávat, že výsledek bude opět stejný. K dosažení jiného výsledku je tedy nutno věci měnit za každou cenu, a protože druhého nezměníte, musíte začít měnit sebe. Že je to nespravedlivé? Výsledek nejistý? To v každém případě. Avšak najít cestu ven z nefunkčního a svazujícího vztahu lehce a snadno je téměř nemožné.

V České republice se ročně rozvádí okolo třiceti tisíc párů, třicet tisíc vztahů tedy končí. Často končí jen zdánlivě a částečně, protože i když ze vztahu samotného vyklouznete, často za sebou jako kouli vlečete společné děti a nevyřešený společný majetek. V každém případě má zkrachovalý minulý vztah tendenci deptat i vztahy nové, které by se začaly rýsovat na obzoru světlých zítřků. Možná proto je u druhých manželství rozvodovost vyšší než u těch prvních a u dalších manželství je rozvodovost vždy ještě vyšší. Jak se totiž jednou dáte na rozvádění se, je dost velká pravděpodobnost, že s tím už nepřestanete.

Minulé vztahy jsou stále s vámi třeba jen proto, že předcházející léta prožitá s někým jiným nemůžete jen tak zahodit a tvářit se, že jste se narodili ve věku pětatřiceti let a dítka, která máte napsaná v občance, jste si utrhli v poli mezi  hlávkami zelí. Takže při dalších sňatcích je nutno smířit se s tím, že si tak trochu berete i minulé partnery svého nového partnera a zcela určitě si berete jeho děti. Chovat se jako macecha z Popelky už totiž minimálně není v módě.

Rozvod vždy patří do kategorie pohrom, a to jak pro toho, kdo rozvod iniciuje a přeje si jej, tak toho rozváděného. Je to jedna z psychicky nejnáročnějších životních situací a musíte být připraveni na to, že s vámi pěkně zacloumá. Vždyť komu by nebylo líto společně prožitých let, zmarněných ideálů a nadějí? Někdy je obtížné rozlišit, nad čím rozvádějící se partner vlastně pláče: nad sebou nebo nad svým budoucím ex-manželem? Nad finanční ztrátou? Nad ztrátou pohodlí?

Navzdory obecně tradovaným představám, že rozvést se je snadná věc a vlastně legrace, jsem úplně jiného názoru. Rozvod je trauma, které se snad každý snaží pochopit a nějakým způsobem zvládnout. Navíc je spouštěčem dalších problémů a průšvihů, které jsou o to horší, že jsou neočekávané. Podle mého dvacetiletého pozorování následuje po rozvodu vždy – a to bez ohledu na to, kdo jej „zavinil“ – nějaká další katastrofa: automobilová bouračka, těžká nemoc, krach v podnikání, trestná činnost, ve které se ocitnete, aniž pořádně víte jak…

Jak je možné, že ve chvíli, kdy si myslíte, že jste z toho „konečně venku“, jste pořád ještě uvnitř?

O těchto zákonitostech, které nejsou popsány v žádném zákoníku – ba dokonce ani Murphyho zákony na ně nepamatují – by měla být tato knížka. Překvapivě se v ní nebudu příliš zabývat právem, protože, jak již bylo řečeno, krucánkovité paragrafy nepomohou.

Jediný, kdo vám může doopravdy pomoci, je ten, kdo taky za to za všechno může: totiž vy sami. Jediné, co pro vás mohu udělat já, je říci vám, že to opravdu bolí a že to nejde jinak. Protože i v pohádce princeznu a půl království vyhrál vždycky ten Honza, který se vydal tou nejneschůdnější cestou a nikoliv ti jeho bratři, kteří na bílých tátoších prosvištěli po uhrabaných cestičkách. Tak přestaňte nadávat na poměry a začněte u sebe. Good luck.

Maličko si to shrňme:

1/Za svoji situaci si z největší části můžete sami, což však není důvod k lamentacím, protože všichni jsou na tom stejně, takže vám nikdo nemá co vyčítat.

2/Právní vyřešení rozchodu/rozvodu je jenom menší částí řešení problému.

3/Když si to budete snažit nějak ulehčit, krutě na tom proděláte.

4/Průšvihy nechodí osamoceně. V době, kdy se budete rozvádět, budete mimo, a tak lze očekávat řadu dalších nenadálých komplikací.

5/Jediný člověk, který vám bude moci skutečně pomoci, jste vy sám. Právník i psychoterapeut vám může pomoci jen trošku.

KAPITOLA II

JE NA ZAČÁTKU ŠPATNÝ VÝBĚR?

Když se podíváte na svoje manželství ve zpětném zrcátku, obvykle se divíte, jak jste si mohl či mohla toho člověka vzít. Nenapadne vás, že toho člověka, se kterým se teď rozvádíte, jste si zcela určitě nebrali. Brali jste si někoho úplně jiného. Vzít si toho, s kým se dnes rozvádíte, by vás s pravděpodobností blížící se jistotě nenapadlo ani v kalném opileckém ránu. A váš protějšek si kupodivu také bral někoho úplně jiného. Časy a lidé se totiž mění.

V dřívějších dobách – a mluvme klidně ještě o první třetině dvacátého století – byla totiž úmrtnost tak veliká, že jen zcela výjimečně mohl manželský pár dosáhnout třeba padesátiletého výročí soužití, což dnes není až tak neobvyklé. Ženy umíraly při porodech, ne nadarmo se říkalo, že žena nosí za pasem smrt. Muži umírali nejen v bojích, ale také z přetíženosti prací. Zejména v zemědělství, kterým se živila zcela převažující část obyvatelstva, byla práce až příliš těžká. Stačí se podívat na fotografie z konce 19. století a zjistíte, že čtyřicetiletí sedláci na nich vypadají jako dnešní sedmdesátníci. Lidé umírali tak časně, že se nestačili podstatně změnit a tím odpadl jeden velký důvod dnešních rozvodů.

Kromě toho zde působily i další sociologické faktory, bránící rozvodům: církevní rozvody prakticky nebyly možné, rozvod byl považován za něco velmi nepěkného, ba nedůstojného a kromě toho není možno opominout ani ekonomickou stránku věci: pro sedláka Cimburu by rozvod s jeho Marjánkou představoval ekonomický krach statku, což si ani jedna ze stran nemohla dovolit. Proto když dnes všichni nadávají na míru rozvodů a lomí rukama, jak je to strašlivé, jaká je to mravní spoušť a boží dopuštění, stavím se k tomu značně skepticky a potichu se ptám, jak by na tom s rozvody asi bývali byli naši předci, kdyby se bývali rozvést mohli.

Nikde v historických statistikách se nepíše o zoufalých ženách, nešťastných mužích, nemilovaných dětech a zmarněných životech.

Jakýsi obraz o tom, že partnerské soužití ani v minulosti nemusela být žádná idylka, můžeme získat z takzvaných vesnických románů 19. století. Vlasta Pittnerová a její dílo je v tomto směru nepřekonatelným zdrojem poučení o sociálních vztazích. Vítězslav Hálek ve své novele „Na statku a v chaloupce“ také dobře popisuje strukturu vesnické společnosti a Božena Němcová je ve svých dopisech už úplně nedostižná. Vždyť sama doufala – a zoufala – že by chtěla žít o sto padesát let později, až bude postavení ženy rovnocenné, až si bude moci sama vybírat partnery, vzdělávat se a být svéprávnou a plnohodnotnou členkou společnosti. Nevím, jestli se úplně strefila do těch sto padesáti let, asi to byl z její strany ještě optimistický předpoklad, ale faktem je, že situace žen je dnes neporovnatelně lepší.

Takže první věc, kterou si uvědomte, je, že rozvod je v podstatě standardní situace, kterou je nutno vyřešit standardním způsobem. Pro dámy, které dopadly jako já – totiž provdaly se za fotbalové fanatiky, aniž by tušily, jaký je rozdíl mezi Spartou a Slavií, případně Manchesterem United a Arsenalem, dodávám: standardní situace ve fotbale je situace, kdy míč opustí hrací plochu nebo rozhodčí z několika rovněž standardních důvodů přeruší hru. Pravidla poměrně přesně vymezují podmínky, za jakých má být hra opět zahájena. Tyto podmínky jsou relativně stálé, standardní, a proto herní situace, které bezprostředně navazují na každé znovuzahájení hry, označujeme jako standardní situace. Sportovní literatura se shoduje v tom, že nácviku a zdokonalování řešení standardních situací je nutno se věnovat na každé výkonnostní úrovni, neboť jejich úspěšná realizace velmi často rozhoduje o výsledku utkání.

Rozvod je prostě standardní situací, kdy nikoliv míč, ale jeden z hráčů po červené kartě opouští hřiště, případně oba hráči opouštějí hrací plochu, zamíří do šatny, pod sprchu k očistě, a po nezbytných disciplinárních opatřeních se vrátí do hry. Obvykle na jiném hřišti. Jde o to, aby byl nastolen stav, za něhož by hra mohla pokračovat, aniž by byl ten který hráč odnesen ze hřiště na nosítkách a trávník byl zničen vzájemným bojem, neboť jej bude ještě potřeba pro další zápasy.

Stejně jako ve fotbale tak i při rozvodech platí, že význam standardních situací v utkání se zvyšuje s narůstající výkonnostní úrovní hráčů týmu. Když máte ve společném majetku sto milionů a manžel nabídne manželce desítku s tím, že má táhnout ke všem čertům a už mu dát pokoj, pak z četných advokátních kanceláří troubí vuvuzely do útoku jako na mistrovství světa v Jižní Africe. Když dojde k případu, že ke znehodnocení celého společného jmění manželů dojde tím, že zhrzená manželka vystříhá ze svatebního fotoalba podobenky ženicha, je to spíše pralesní liga.

Zařazení do té které ligy je velmi podstatné a dlužno předem říci, že čím je soutěž vyšší, tím větší je bonus, o který se hraje. Ten je v zásadě dvojího druhu: děti a majetek. Oběma druhům „žetonů“ budeme věnovat příslušnou pozornost, leč nyní se vraťme k podstatě této kapitoly: koho jste si to vlastně brali a s kým se to vlastně rozvádíte?

Problém není jen v tom, že se rozvádíte s někým úplně jiným, než koho jste si brali. Tkví také v tom, že velmi často jste si brali někoho úplně jiného, než jste si mysleli, že si berete. Důvod je jednoduchý a fyziologický (takže v tom jste z obliga, vyviněni, prostě nemůžete za to). Brali jste se proto, že jste se zamilovali.

To je stav, který byl již mnohokrát popsán, bohužel velmi nečetně z psychiatrického hlediska. Což je, obávám se, jediný relevantní pohled na věc samotnou. V souvislosti se zamilovaností je totiž na místě hovořit o pre-paranoidním stavu, kdy zamilovaní nejsou schopni řádně vnímat realitu. Za totálním zmatením mysli stojí složité hormonální pochody, které mají za úkol udržet lidský pár pospolu po dobu nezbytně nutnou k početí, narození a základní výchově potomka. To jsou dohromady asi čtyři roky, za které může žena otěhotnět a dítě se stane mírně samostatné.

Pomocí moderních zobrazovacích metod, zejména magnetické rezonance, bylo prokázáno, že v době zamilovanosti dochází v mozku k aktivaci a deaktivaci mnoha specifických míst. Hlavní úlohu hrají žlázy s vnitřní sekrecí vylučující hormony, a to hypotalamus, hypofýza a nadledvinky. Pochody, které se v těle během zamilování dějí, jsou tak silné, že je někteří vědci přirovnávají až k chemické intoxikaci. Během zamilovanosti vykazuje organismus známky velmi podobné stresu nebo závislosti tak, jak ji známe u lidí hrajících na automatech a závislých na drogách.

Stresové situace přitom usnadňují tvorbu nových sociálních vazeb a intimních svazků. Euforie doprovázející zamilovanost je navíc svázaná s produkcí hormonů adrenalinu, kortizonu, noradrenalinu a dopaminu, tedy hormonů, které se do organismu vylučují právě při stresové zátěži. Když je člověk zamilovaný, vyplavuje se do těla také látka, zvaná fenylethylamin, která má podobné projevy jako drogová závislost. Zamilovaný člověk touží milovanou osobu opakovaně spatřit a být s ní. Při každém kontaktu pak dochází k dalšímu a dalšímu vyplavování těchto hormonů, což dotyčného naplňuje pocitem štěstí a euforie.

Prohlásit zamilovanost a sexuální přitažlivost jenom za chemický proces, byť by to i byla pravda, je mi opravdu proti srsti. Na druhé straně ve světě, kde je i marjány povoleno pouze množství menší než malé, je zamilovanost poslední legální drogou, kterou si jedinec může dopřát, a to navíc zadarmo. Což není zanedbatelný faktor.

Jenže – čistě pragmaticky – jsme na základě milion let trvajícího evolučního vývoje působením hormonů uvrženi do stavu, kdy je možno téměř hovořit o nižším stupni duševní poruchy – psychóze. Ta je definována jako neschopnost chovat se a jednat v souladu s okolnostmi. Je to vlastně rozpolcení se mezi vnímáním, chováním a prožíváním. Mění se postoj dotyčného k realitě. A to vše proto, že příroda se rozhodla, že je potřeba se rozmnožovat a samozřejmě jí je jasné, že za normálních okolností by si takového magora a takovou husu na krk nikdo neuvázal. Tak to pojistila hormonálně.

Když dojde k uklidnění hormonů, můžete velmi snadno zjistit, že pod jejich vlivem jste situaci nevyhodnotili správně. A to, co jste si mysleli, že je realita, realitou nebylo. Nebo jste nepostřehli nějakou velmi významnou negativní vlastnost partnera, která jeho kladné vlastnosti znehodnocuje natolik, že kladné hodnoty jako kdyby zcela zmizely. Kromě toho také „zamilované“ hormony člověka mění, a když odezní, vyplave teprve na povrch pravá podstata daného člověka. Jeden se pak nestačí divit, koho si vlastně vzal.

Nutno říci, že zejména pánové, kteří chytili druhou či dokonce třetí mízu, bývají skutečně obzvláště neschopní rozpoznat pravý stav věci. Poměrně zhusta se do mé kanceláře dostavují gentlemani po padesátce, kteří mi s naprosto vážnou tváří tvrdí, že ta o pětadvacet let mladší milá letuška, co je celý půlrok týden co týden s takovou líbezností obsluhovala v “byznysklásu“ na cestách do Bruselu, si je skutečně vzala z lásky. V takových těžkých případech ovšem ani sebetvrdšímu advokátovi nezbude nic jiného než přijmout verzi klienta a pokusit se eliminovat škody na bankovních kontech.

Jestliže jste na začátku rozvodu, tvoří samostatnou kapitolku otázka viny. Nikoliv „viny“ z hlediska práva. Ta už kromě pár velmi speciálních případů, týkajících se platby manželovi po rozvodu, nikoho nezajímá. I když soudy mají formálně za povinnost nějakým způsobem rozvod odůvodnit, určitě nevyvažují na procenta z čí viny více a z čí viny méně se manželství rozpadlo. Pokud přijdete na soud s nápadem či požadavkem, aby soud „vinu“ stanovil, zcela jistě vám nevyhoví. Mám na mysli tu vinu, která hlodá ve vašem nitru, která se v něm převaluje, bobtná a následně vyhřezává v podobě hysterických záchvatů či jakkoliv jinak – obvykle pro vaše okolí naprosto neočekávaně a nepochopitelně.

Pocit viny je nutno rázně odmítnout. Ne že by nikdo za nic nemohl, ale ať může kdokoliv za cokoliv, tak pocit viny nic nezmůže a vůbec v ničem nepomůže. Moc se mi líbí pojem viny tak, jak jej uchopila pravoslavná teologie. Říká, že pocit viny je od ďábla. Že je manipulačním nástrojem a mámením, které má dotyčného přivést k další vině, tedy opět pod ďáblovo vedení. Způsobem, jak se rozumně a smysluplně s „vinou“ vypořádat, je přiznat si, že jste se dopustil či dopustila hříchu. Už slyším, jak knížka letí do kouta a libovolnou osobu ve své blízkosti voláte, že ta Samková se už definitivně zbláznila. Možná ano, ale přesto se pokuste číst ještě chvilku dál.

Co je to vlastně hřích? Hřích je dobrovolné a vědomé porušení pravidel. Takové porušení je možno buď odčinit, nebo svůj hřích přijmout, zreflektovat jej a požádat o odpuštění. Jestliže nejste věřící a příčí se vám požádat o odpuštění hříchu Hospodina, což je jediná relevantní osoba, která vám může opravdu odpustit, požádejte o odpuštění SEBE. Protože vy jste druhá osoba, která vám může odpustit a žádná třetí už není. A konec konců, každý prohřešek poškozuje především VÁS a pouze vaším prostřednictvím ty druhé…

Pokud se vám podaří zreflektovat, co se ve skutečnosti stalo, pokud si uvědomíte, „kde se soudruhům z NDR vloudila chybička“, máte nepoměrně větší šanci, že standardní situaci vyřešíte standardním způsobem, z přímého trestného kopu dáte gól a budete moci pokračovat ve hře až do vítězného závěru druhého poločasu. Pusťte se do toho.

Čili další rekapitulace:

1/Rozvod je standardní životní situace, se kterou se musíte vypořádat standardním způsobem.

2/Dřív se lidé nerozváděli, ale to neznamená, že byli šťastnější. Tak neřešte, jestli je či není správné se rozvést, ale řešte, jestli budete či nebudete šťastnější. Pokuste se přitom tomu druhému neublížit, protože i když je pomsta sladká, vám osobně nepomůže.

3/Na začátku byl buď výběr špatného manžela či manželky, nebo jste se buď vy, nebo váš partner, zásadně změnili. Protože jsou na tom všichni rozvedení stejně, neřešte to. Stejně vám to nepomůže.

4/Odmítněte pocit viny, ale přiznejte si, co jste kde podcenili, co jste tak zvaně zvorali a kde jste „zhřešili“ proti pravidlům společnosti, hlavně proti pravidlům lásky. Reflexe vás ochrání od dalších chyb.

5/A stále nezapomínejte, že jediný člověk, který vám bude moci skutečně pomoci, jste vy sám.

KAPITOLA III

JE TO NUDA!

Aneb – o příčinách rozvodu. Všechny moudré knihy píší, že největším problémem dlouholetého manželského soužití je nuda. Dámské časopisy poskytují tucty rad, jak nudě v manželství zamezit. Pánové žádné rady nepotřebují, neb jim to je jasné: s kámoši v hospodě, na fotbale či kdekoliv jinde nuda není nikdy, takže není co řešit. Přijměte jako fakt, že nuda bude hrozit vždycky. Příčinou nudy totiž není manželství ani váš partner, ale VY. Kdybyste nebyla vdaná či nebyl ženatý, nudili byste se stejně.  Problém spočívá v mozku. Jakmile nemá dostatečné množství podnětů, začne se nudit.

Prováděly se pokusy s lidmi ponořenými ve skafandru do vody, tedy do stavu skoro bez tíže, bez světla, bez zvukových podnětů. Po velmi krátké době se dostavily halucinace. Nechat tak člověka delší dobu, nevratně se v lékařském slova smyslu zblázní. Tělo umírá bez jídla, mozek umírá bez podnětů. Jde tedy o to, jak mozku zajistit pořádnou dávku podnětů, aby měl co chroupat. Osobně se domnívám, že zajišťování podnětů se daří lépe s partnerem než bez něj, neboť vždy existují vzájemné podněty a navíc je zde oprávněný předpoklad, že další podněty se zdvojnásobí.

Co může takovým vhodným manželským antinudícím podnětem být? Zapomeňte na práci. Kromě Marie a Pierra Curie nevím o jediném páru, pro který by společná práce byla dostatečnou zárukou ne-nudy. Pro ně zřejmě nebyl problém si vyznávat lásku ve fyzikálních vzorcích, a pokud vůbec došlo na pauzu mezi prvním a druhým číslem, tak si v posteli spočítali pár rovnic.

Co má tedy být obsahem manželství a jak v něm zabránit nudě? Pokud si začnete plést obsah manželství s byznysem, dříve či později narazíte na kompetenční spory a neznám větší peklo než rozvod kombinovaný s dělením podniku. Ani společné řešení starostí nikomu podněty nepřineslo, protože správné podněty musí být KLADNÉ, radostné a překvapivé. Podněty a překvápka je nutno plánovat a plánovitě rozvíjet. Za dvacet let, co se zabývám řešením lidských sporů, se poctivě snažím najít důvod, proč se vlastně lidé rozvádějí. Podle mého názoru je důvod vlastně jen jeden. Souvisí s osobním růstem a vlastním vědomím. V páru, který se rozvádí, vždy jeden začne „krnět“, zatímco ten druhý touží jít dál. Projeví se to nevěrou, hádkami či něčím jiným, ale to jsou jen zástupné výrazové prostředky toho, o co jde ve skutečnosti.

A o co jde? Když se lidé berou, jsou povětšinou oba na úplném konci svého dětského vědomí a není jasné, jak se budou vyvíjet dál. Dítě i dospělý vidí věci úplně jinak, ale především přístup dítěte a dospělého k vlastnímu vědomí je zcela jiný. Dítě je zvídavé. Chce vědět víc. Do doby, než narazí na prvního pedagogického blba v našem školství, se do školy těší. Dítě chce proniknout k podstatě věci.

Je srozuměné s tím, že jeho vlastní vývoj nebyl ukončen a je ochotno i zapracovat k dosažení „vyšších met“. Jiná věc je, že se tak často děje v oblastech, ze kterých rodiče nejsou tak moc nadšeni a které nejsou ve školních osnovách. Téma českých školních osnov však zde rozebírat nebudeme, neboť by se tato knížka mohla snadno stát nepublikovatelnou. Velké většině dospělých je tato dětská zvídavost, kreativita a touha po neustálém dalším vlastním sebezdokonalování upřena. I vysokoškoláci jsou schopni zavřít diplom do šuplíku a mimo detektivky na dovolené už nevzít knihu do ruky. Na druhé straně existují lidé, kterým tato zvídavost zůstane, nebo se po nějaké době útlumu znovu objeví.

V manželství se tedy začnou rozevírat jakési „mentální nůžky“, jejichž důsledkem je rozvod. Tento stav byl velmi dobře popsán například v rámci psychoanalýzy. Ti, kteří se pustili do psychoanalýzy či jiných psychoterapií, mají nepoměrně vyšší rozvodovost. Na základě psychoterapie totiž partneři v kritické fázi vztahu začnou spoustu věcí vidět jinak, uvědomí si existenci souvislostí, které dříve neznali, a jejich osobnosti se začnou měnit.

Samozřejmě, že se začnou měnit k lepšímu – pakliže ovšem za „lepší“ považujeme to, že člověk sám sobě lépe rozumí a přiblíží se sám sobě, více rozumí tomu, co se okolo něj děje a je srozuměn se svým postavením. Je připraven realisticky uchopit skutečné problémy a racionálně je řešit. Ten manžel či manželka, který k tomuto stavu dospěje, ovšem zcela ztratí mentální spojení s partnerem, který zůstane sedět před televizí a zírá na Ordinaci v růžové zahradě nebo fotbal, ať hraje kdokoliv s kýmkoliv.

Rozumějte: nic proti zírání do televize – alespoň nic proti tomu z hlediska šťastného manželství – ale musí tak činit OBA. Pokud každý kouká na svůj seriál a fotbal (případně na stejný) a panuje v tom shoda, tak tady máme šťastné „konzumní“ manželství, proti němuž nelze nic namítat. Problém nastává v momentě, kdy se manželství stane „dvourychlostním“, a pro každého se stane příjemně strávený večer něčím úplně jiným.

Mám důvod se domnívat, že pro poměr mezi „kreativci“ a „konzumenty“ je stejný, jaký platí pro téměř jakékoliv rozložení čehokoliv, totiž 20:80. I známý neurolog a propagátor své vědy doc. František Koukolík tvrdí, že mezi lidmi je 20% deprivantů, tedy osob, které se nacházejí na hranici kriminality, ale tuto hranici nepřekročí. To jsou všichni notoričtí stěžovatelé, prudiči a lidé, o kterých získáte dojem, že se s nimi nelze domluvit na základě ani jednoho z obvyklých komunikačních prostředků, tedy na základě rozumné domluvy, úplatku nebo hrubé síly…

Stejně tak vám statistici potvrdí, že 80% problémů je tvořeno dvaceti procenty ze všech možných původců (tedy když máte 100% lidí z jakékoliv skupiny, tak problémy z nich dělá jen 20%.) Jestliže je pravda, že existují dva přístupy k životu a ty jsou v obyvatelstvu rozloženy 20:80, pak lze spočítat pravděpodobnost, s jakou se potkají dva nestejné typy, jejichž manželství nemá šanci uspět.

Protože sama jsem s matematikou na štíru, zadala jsem na svůj facebookový profil následující prosbu o pomoc: „Když je zastoupení ve100% osob s charakteristikou „A“ 20% osob a s charakteristikou „B“ 80% osob, jaká je pravděpodobnost, že se v páru ocitnou spolu osoby s charakteristikou A+B?“

Pod statusem se strhla diskuse, že jsem se až začala bát, nicméně nakonec se páni matematici shodli na tom, že „pravděpodobnost průniku dvou jevů A, B, tedy pravděpodobnost, že jevy A, B nastanou současně, je rovna součinu pravděpodobnosti jednoho jevu a podmíněné pravděpodobnosti jevu druhého; podmíněnost je v tomto případě daná tím, že A a B jsou doplňkem toho druhého.“ Což, přeloženo do češtiny znamená, že 32% párů bude smíšených. Tímto děkuji svým FB přátelům Tomáši Krejčovi a Martinovi Martu Chejstovskému za matematické potvrzení toho, co jsem už dávno tušila: Okolo 30% párů se rozvede vždycky, protože to vyplývá ze statistiky. Není to moc potěšující, ale je lepší to vědět a být na to alespoň teoreticky připraven.

Kromě osobních odlišností, způsobujících rozpad manželství, ještě existují různé způsoby komunikace. I když jste oba stejně zaměření, máte stejné náhledy na svět a vlastně není důvod, proč byste se měli rozvádět, stejně se kvůli odlišnému způsobu komunikace rozvedete.

Zkuste se zamyslet nad pravým významem slova „nerozumět si“. Je to úplně stejné, jako kdybyste spolu mluvili každý jiným jazykem a ani jeden z vás by neuměl jazyk toho druhého, ba nevládli byste ani žádným jazykem společným. Lidé mají velmi různé způsoby komunikace a vyjadřování myšlenek, ba i vyjadřování citů, a to úplně pomíjím fakt, že každý vidí realitu trochu jinak. Přenosem myšlenek pomocí jazyka, naukou o metodách správného chápání textů (i mluveného slova, samozřejmě) se zabývá filozofická a filologická věda, zvaná hermeneutika, což je ovšem tak těžká disciplína, že ji ponechávám váženému čtenáři k samostudiu. Dílo Hanse-Georga Gadamera, čelného představitele hermeneutiky, bych ostatně také řadila k protirozvodovým terapiím, protože než tohle přečtete, tak zapomenete, že vůbec nějakého partnera máte.

Pro naše použití je třeba vzít v úvahu, že i jazyk lásky má svoje rozličné výrazové prostředky; každý vyjadřuje, přijímá a dává lásku jinak. Nesouvisí to s jazykem jako takovým, protože všichni mluvíme česky. „Jazyky lásky“ jsou způsoby, jakým dáváme lásku najevo. Děje se tak následujícími způsoby: slova ujištění, pozornost, přijímání darů, skutky služby a fyzický kontakt.

Většina žen vyjadřuje svoji lásku „skutky služby“ a za projevy lásky považuje „pozornost“, případně dary. Většina mužů považuje za důkaz lásky fyzický kontakt. Pokud si nevyjasníte, jakým jazykem hovoříte a jaký jazyk očekáváte od svého partnera, je způsob komunikace asi stejně úspěšný jako mezi Číňanem hovořícím mandarínštinou a Arabem ovládajícím jako jediný cizí jazyk tuarézštinu.

Pakliže si dáte práci s překladem, tak možná zjistíte, že v interpretaci manželky „skutek lásky“ manžela, který nastrká prádlo do pračky a vyluxuje, bude hodnocen výše než vyznání s kyticí růží. Stejně tak pro manžela bude pořádný sex, poskytnutý vlastní chotí, vyznáním lásky ve stejné hodnotě, jako kdyby strávila celý den nad láskyplným žehlením ložního prádla, což nenávidí, ale někdo to, ksakru, udělat musí. Potom je tady ještě jeden obrovský původ konfliktů, jemuž se říká „psychomotorické tempo“. Jsou v zásadě rovněž dva typy, které můžeme pracovně nazvat „parní válec“ a „žihadlo“. Parní válec jede pomalu, leč stále. Nezastaví jej nic. Jede si svým tempem, které vypadá jako nesmírně pomalé, ale zato je stálé. Žihadlo bleskurychle parní válec předjede a pak vyčkává za rohem, až ho parní válec dojede.

Pamatujete si na onu strašlivou vraždu Ireny Neffové jejím manželem? Podle toho, co prošlo médii, se mi zdá, že Irena byla žihadlo a její muž byl typický parní válec. Samozřejmě, že nic nemůže omluvit vraždu, ale jestliže média zaznamenala a rozšířila i to, že se Irena svému manželovi vysmívala za to, že je pomalý, můžeme pochopit, v čem ten problém spočíval. Klasický konflikt parního válce, kterému prostě vybuchla pára…  Jeví se mi, že „paroválcovnost“ je převážně mužská vlastnost a „žihadlovost“ je především ženská vlastnost. Ale může tomu být i úplně opačně.

Tyto dvě rozdílné povahové charakteristiky se mohou uplatnit a projevit svůj zhoubný vliv i u jiného druhu vztahů. Například moje dítě je také klasický „parní válec“ a já jsem „žihadlo“. Když jsem si tento náš rozdíl uvědomila a zkorigovala podle toho své chování k dceři, drasticky mezi námi ubylo konfliktů. Proto dříve, než podáte, mé milé dámy, návrh na rozvod, podívejte se prosím, jestli váš drahý parní válec náhodou nesupí konstantní rychlostí ve vašem závěsu a stačí trochu posečkat (mezitím si odskočit do solária, na manikúru a podrbat s kamarádkami) a on mezitím dorazí.

Kromě toho nemohu nevzpomenout své draze milované matky, dámy téměř osmdesátileté, více méně šťastně setrvávající již více než padesát let ve svém prvním manželství. Máti tvrdí, že pokud od doby, kdy začnete svému vlastnímu muži vtloukat do hlavy, že by to mělo být tak a tak, a dobou, kdy váš muž přijde s vlastní geniální myšlenkou, že by to mělo být kupodivu právě tak, jak jste říkala vy, uplyne doba nikoliv delší než dva roky. Stačí trochu trpělivosti a pak máte brilantního manžela a šťastné manželství….

Opět malé shrnutí:

1/Nuda je normální a nutno proti ní aktivně bojovat. Je úplně nezávislá na manželství.

2/Lidé si mohou přestat rozumět proto, že jeden má aktivní a druhý spíše pasivní způsob života. Ani jedno není špatně, ale rozdílné povahy nejdou dohromady.

3/Důvodem neporozumění v manželství může být, že každý mluvíte jiným jazykem lásky, což jsou slova ujištění, pozornost, přijímání darů, skutky služby a fyzický kontakt.

4/Dalším důvodem neporozumění může být rozdílné psychomotorické tempo. Jeden jede pomalu a pořád, druhý rychle a se zastávkami. Obě tyto rychlostní charakteristiky by se neměly vylučovat, ale spíše lépe nacházet. Pokud víme, tak žádný pilot formule 1 se nerozvedl s manželkou kvůli tomu, že dodržovala padesátku v obci.

5/Ať stojí za vašimi manželskými/partnerskými problémy cokoliv, zajisté už dobře víte, že jediným člověkem, kdo je může vyřešit, jste vy sám/sama.

KAPITOLA IV

JE TO EPIDEMIE!

A najednou to přijde: zdá se, že stejně jako se všichni vaši kamarádi ženili, všechny vaše kamarádky se vdávaly, všichni přiváděli na svět větší či menší počet potomků, najednou se všichni rozvádějí. To je snad nějaká epidemie, co se s těma chlapama děje? – vykládají si kamarádky na kafi. To je snad nějaká epidemie, co se s těma ženskýma po porodu stalo? – vykládají si chlapi u piva a všichni dohromady, respektive každá skupinka zvlášť, nevěřícně kroutí hlavou.

Ačkoliv jen takhle nezávazně plkají, vůbec je nenapadne, že by měli svoje kavárenské či hospodské řečičky vzít vážně a na problematiku rozvodů se podívat z hlediska medicínského. Je to zvláštní, ale skutečnou příčinou rozvodů může být nikoliv snad nějaký zarděnkový virus, ale zdravotní stav druhého z partnerů.

Pokud dojde v průběhu manželství ke změně fyzického zdravotního stavu, tak se k tomu ten druhý povětšinou umí nějak postavit. Když si manželka zlomí pánevní kosti natřikrát, protože se blbě rozhodla zateplit na zimu střechu chaty a jaksi podcenila, že již je namoklo, a tudíž to klouže (čímžto zdravím srdečně paní Hanu), tak si s tím manžel asi nějak bude vědět rady.

Případně když se manželovi zabodne do lebky traverza vypadnuvší z předjedoucího náklaďáku (čímžto rovněž srdečně zdravím pana N., významného IT specialistu), tak milující manželka rovněž ihned nepropadne přesvědčení, že je všemu konec. Mimochodem pan N. pár měsíců po nehodě se svou totálně deformovanou makovicí s vážnou tváří vykládal na IT světových kongresech, že se podrobil implantování čipů a dalších přístrojů přímo do mozku, takže má tu hlavu deformovanou právě kvůli tomu, což mu jeho kolegové, rovněž IT specialisté, na těchto IT kongresech věřili. Dokonce mi následně řekl, že ta legrace za tu traverzu stála.

Ba dokonce když tělo vašeho druha přepadne infarkt, rakovina, zápal plic či pro muže – jak všeobecně známo – smrtelná choroba zvaná rýmička, ví ta druhá strana, co má dělat. Fyzické choroby nejsou v zásadě to, co manželství rozvrací. Velmi častým důvodem pro rozvod manželství je však argument „on/ona se změnil/a“. Jako kdyby to už nebyla ona či on. Dojde k duševní změně a málokoho napadne, že vinna může být duševní choroba. A pokud to jednoho z nich napadne, tak co s tím?? Prostě se zbláznil/a. Západní medicína je bohužel dosti vzdálena konceptu, že duševní choroby jsou projevy fyzických nemocí, respektive, že jsou projevy jednak stavů mysli, jednak stavů těla.

Toto je naopak koncept například tibetské medicíny, která se u každé duševní poruchy snaží najít příčinu i ve fyzickém těle. Zdá se, že se to může podařit, a dokonce pomocí západní medicíny i prokázat. Jen se musí umět hledat. Proto než podáte návrh na rozvod s odůvodněním, že z vašeho protějšku se nenadále stal psychopat, pokuste se zapátrat v odborné literatuře a zkuste nabídnout partnerovi řešení. Pokud jste vybaveni plynulou angličtinou a švýcarským kontem umožňujícím vám dostatek času pro badatelskou činnost, pusťte se do plavby na www.pubmed.com, což je adresa obsahující, jak praví nadpis na domovské stránce, 21 milionů citací z biomedicínské literatury, živých vědeckých časopisů a knížek on-line. Můžete se taky pustit do českých psychologicko-psychiatrických webů a možná se k něčemu propátráte. Dám vám pár příkladů, jak může být duševní choroba podmíněna fyzickým stavem. Tristní je, že si té choroby nikdo nevšimne, i když léčit ji je relativně velmi snadné.

Lidští jedinci se vyvinuli v okolí velkých afrických jezer, kde byla spousta ryb a korýšů, mňam, mňam. Pro naše praotce to byla základní strava, následkem čehož měli enormní přísun rybího tuku, tedy esenciálních mastných kyselin typu omega 3[1]. Mají jednu úžasnou vlastnost: prospívají po nich nejenom naše tělíčka, ale zejména naše mozečky, u kterých tvoří neuronové membrány. Prostě 3 omega mastné kyseliny má velmi rádo nejen naše srdce a cévy, ale též mozek.

Bohužel si je tělo neumí samo vyrobit a je zcela odkázáno na příjem zvenčí. A ještě jednou bohužel si je důležitosti těchto látek tělo dobře vědomo, a když roste miminko mamince v bříšku, případně když se pěkně nasosne na prs, dostává se mu 3 omega mastných kyselin přednostně a maminka strádá. A maminka začne očividně blbnout, propadat depresím a hysterickým záchvatům. Zvláště když následují dvě těhotenství brzy za sebou a kyseliny se nemohou včas a dostatečně doplnit – zejména s ohledem na to, že dle českých zvyků máme tak kapra na vánoce a jinak kdo by se s tím obíral – mohou být výsledky katastrofální.

Proto než svou ženu, matku svých malých dětí, přizabijete v rámci sebeobrany před jejím dalším ječivým záchvatem, dříve, než z týchž důvodů podáte návrh na rozvod, prolévejte ji pár měsíců rybím tukem a našťouchejte do ní krevet jak do martinské husy. Je možné, že významně ušetříte za rozvodové právníky.

A nyní si přečtěte tyto symptomy[2]: nevolnost, křeče, nadýmání, průjem, chronická únava, bolest kloubů. Že to všechno váš drahý má, že se u něj dostavují návaly vzteku a střídání nálad, že práskne dveřmi a následně se zhroutí neschopen jakékoliv činnosti? Budete se divit, ale je možné, že na něj sedla alergie na lepek. To jsou totiž její příznaky.

Zkuste pár týdnů v domácím jídelníčku úplně vynechat moučné výrobky včetně těstovin, o pečivu nehovoře. Ubezpečuji vás, že je to hnusné. Tak zvaná bezlepková mouka, což se škrob se škrobem proškrobený stokrát jinak v ceně osmdesát korun za kilo, taky nepotěší, ale je možné, že jejím užíváním se dostaví zázračná změna.

Pokud navíc navštívíte tetičku Wikipedii či strejdu Googla, dozvíte se, že bezlepková dieta přispívá ke zlepšení zdravotního stavu pacientů např. s depresí, schizofrenií, autismem, roztroušenou sklerózou, Downovým syndromem, lupénkou, cukrovkou, dráždivým tračníkem, šedým zákalem, rakovinou, růžovkou a nemocemi pohybového aparátu. Navíc alergie na lepek významně snižuje šanci na otěhotnění a může mít na svědomí též potraty a předčasné porody. Ještě že ten lepek není v alkoholu, aby bylo čím tu bezlepkovou dietu zapít – i když, pozor na whisky, tam prý je…

Alergický atak vás může postihnout v jakémkoliv věku, o čemž svědčí případ vynikajícího českého pediatra MUDr. Jozefa Švejcara, na kterého přišel v jeho jednaosmdesáti letech. A nebylo mu platno nic ani jeho vzdělání, ani jeho zásluhy, prostě nic… Přidejme ovšem, že i s alergií se dožil záviděníhodné stovky.

Dalším důvodem psychických změn mohou být cizopasníci a viry, kterými můžete být promořeni, aniž byste o tom měli sebemenší potuchu. Jeden z našich předních vědců, Jaroslav Flegr, dospěl k názoru, že jedním z obrovských „měničů charakteru“ je toxoplazmóza, což je pidiprvok, kterým je promořeno asi 30% české populace. Významným způsobem přispívá k rozvoji deprese a na základě jeho působení se člověk stává nepoměrně agresivnějším.

Když připustíte, že jste ulovili nějakou chorobu, která má vliv na duševní zdraví (a která choroba takový vliv nemá) možná opět ušetříte za rozvod. Jak uvidíte dále, jsou to částky skutečně nikoliv nepodstatné.

Žít s člověkem, trpícím depresemi, je téměř nemožné. Zdá se však, že deprese může být – stejně, jako se to nedávno zjistilo o onemocnění koronárních tepen – podmíněna zánětem. Může také být znakem nastupujícího onemocnění, na příklad rakoviny, která, pozor, je často předcházena zánětlivými procesy. A příznaky deprese jsou: smutek, únava, nespavost, nechutenství, probouzení se (klasicky mezi druhou a třetí v noci), neakčnost, lhostejnost… Tak co, máte takový exemplář doma?

Kapitolou samou o sobě je posttraumatický syndrom. To je potvora, která si na vás sedne, kdykoliv se setkáte s něčím, co je mimořádně nepříznivé a co nemůžete v zásadě ovlivnit. Třeba dlouhodobý stres, dlouhodobě nepříznivé podmínky a existenciální traumata[3]. Posttraumatický syndrom se může také dostavit po prodělání těžké, život ohrožující choroby. Na zdraví mají přímý vliv i politické poměry, ve kterých žijeme.

Vzpomínáte na scénu ze slavného filmu Forrest Gump, kdy na protiválečném shromáždění dá Jenny ten její anarchista facku a Forrest jej za to totálně zmlátí? A druhý den se dotyčný fešák Jenny omlouvá „Promiň, nechci být na tebe zlej, to jen ta zkurvená válka a ten posranej Johnson…“ a kupodivu to všichni cítí jako úplně normální a pravdivé. Politické poměry jsou napjaté – existuje zde tedy zcela ospravedlnitelný důvod pro to zbít svou vlastní ženu.

V 7. čísle časopisu Vesmír z roku 2011 se v článku „Poznámky k délce života“ zaobírá význačný slovenský biochemik, RNDr. Emil Ginter, DrSc., zajímavým fenoménem. Po roce 1989 se v ČR náhle, takřka z roku na rok, významně prodloužil věk. O mnoho více než by odpovídalo nějaké zlepšené lékařské péči, která ostatně neměla možnost se v tak krátké době projevit. Dr. Ginter to připisuje pádu komunismu. Ten byl totiž takovým stresovým faktorem, a když odpadl, dostavily se účinky prakticky okamžitě.

Vliv politických poměrů na délku dožití vidíme bohužel i reverzibilně, a to zejména v druhém pololetí 2011. Já vím, že pánové už byli lehce v letech, ale posuďte sami: J. Dienstbier +1/2011 ve věku 74 let, J. Gruša +10/2011 ve věku 73 let, Magor Jirous + 11/2011 ve věku 67 let, V. Havel +12/2011 ve věku 75 let. Čekám, kdy dojde na Karla Schwarzenberga, Ludvíka Vaculíka, Milana Uhdeho a několik dalších. Protože všichni ti již zemřelí s tím, co se děje v českých politických vodách nyní, skutečně hluboce nesouhlasili.

V podstatě všichni zemřeli na chorobu, které podlehl o řadu let dříve tak, jak se to básníkům stává, Karel Kryl. Totiž na beznaděj. Proto – pokud také na vás doléhají „poměry“ – nepodceňujte to. V zásadě ta idea, že by lékaři měli hlásit materiální poměry svých pacientů, má své racionální jádro, protože mají vlastně hlásit stresující faktor. Jiná věc je, že v českých zemích je takovéto hlášení na nic, protože kdo dnes nemá finanční problémy, kdo tedy není ve stresu, že…?

Když se dva lidé berou, úplně automaticky pronesou floskuli – nebo ji alespoň odkývou – že znají navzájem svůj zdravotní stav. Věřme tomu, že v ten den to je pravda. Ale za pět let? Ruku na srdce, milá paní, je ten váš chlap pořád takový kanec sám od sebe, anebo se za vámi plíží podpořen viagrou, o jejíž existenci nemáte nejmenší tušení? A jestliže za bé je správně, co myslíte, že to dělá s jeho psychikou, když schovává prázdná platíčka na místa, na která dle jeho názoru nepřijdete a vyhazuje je potajmu do veřejných odpadkových košů? Jestliže nejste úplně padlá na hlavu, což evidentně nejste, protože jinak byste nečetla tuto knihu, tak určitě alespoň tušíte, že  n ě c o  to s ním dělá. Teď jde o to, co s tím uděláte vy…

No právě, co s tím? Nyní teprve nastupuje skutečná zkouška důvěry. Představte si: přijdete za partnerem a následuje tento dialog:

„Víš, miláčku, v posledních měsících se skutečně chováš jako úplný debil, nedá se s tebou žít a jestli to takhle půjde dál, tak se s tebou na mou duši rozvedu. Nicméně stále tě hluboce miluji a myslím, že je možné, že jsi prostě nemocen.“

„Takže ty si navíc myslíš, ty krávo jedna, že já jsem debil, jo? To si teda nemysli, že to na mě hodíš. To ty, ty se chováš jako hysterická pí…, a jestli si myslíš, že s tebou budu žít já, tak se zatraceně mýlíš, huso jedna!“

„Jistě, miláčku, já vím, že chyba může být i na mé straně a samozřejmě, když se do toho pustíme, tak se určitě nechám úplně vyšetřit i já, že mi pomůžeš, drahoušku?“

„…chrrrrr …prásk“

Genderově to lze prohodit i zcela naopak, protože tento komunikační vzorec je zcela neutrální. Jak navodit atmosféru důvěry tak, že jeden či oba přiznají, že na ně mohly dolehnout nemoci a věk, aniž si toho všimli, a tyto faktory vykonaly svoje zkázonosné dílo, to skutečně nevím. Mohu vám dát nápad, který je, tak jako většina myšlenek v této knížce, poněkud neortodoxní.

Jeho realizace má v každém případě jednu výhodu: zjistíte, že je spousta lidí, kteří jsou ještě větší magoři než vy, hlásí se k tomu a docela na rovinu vám řeknou, že vůbec nemají potuchu, proč to funguje. Zejména když by to podle všech vědeckých důkazů vůbec fungovat nemělo. Mluvím o homeopatii.

U homeopatického léčitele zodpovíte desítky otázek, po kterých začnete pochybovat o zdravém rozumu nikoliv svém, ale toho, jehož rukám se svěřujete. Tak třeba: když vás začíná bolet v krku, bolí vás nejdřív vlevo nebo nejdřív vpravo? Měla jste někdy pocit, jako kdyby vám z ucha vyletěl brouk? Když prdíte, po čem ty prdy smrdí? Tancujete rád/a? A tak dále…[4]

Na základě těchto otázek, které by vám váš obvodní lékař bezpečně nikdy nepoložil, stanoví diagnózu. Nemusí být nutně fyzická. Může být i psychická. Může být taková, že si dáte panáka v nejbližší knajpě za rohem. Rady a léky homeopata budou s velkou pravděpodobností fungovat, neptejte se ale proč.

Myslím, že tím jsme už rezervoár všech šílených pokusů, o záchranu vašeho manželství skutečně vyčerpali. Jestli selžou i tyto pokusy, vezměte svoje manželství jako uzavřenou kapitolu a vycouvejte z něj co nejrychleji – když kvůli ničemu jinému tak proto, abyste se ušetřili vzniku posttraumatických stresových poruch.

Ještě shrnutí:

1/Rozvody přicházejí v každé generační kohortě ve vlnách, které podléhají obvyklým komunikačním vzorcům. Napřed jsou odvážlivci, ti se rozvedou pár měsíců po svatbě. Pak následuje hlavní rozvodová vlna a na konci se courají opozdilci, na které to sedne okolo padesátky. Z obecnosti tohoto jevu je dobré si vzít pozitivní příklady, jak věc řešit.

2/Důvodem rozvodů jsou velmi často změny v povaze partnera, tedy v jeho psychice. Tyto psychické změny mohou být ovšem nastoleny fyzickou chorobou. Pokuste se navodit se svým partnerem na toto téma komunikaci a najít společně způsob, jakou cestou pokusů a omylů, avšak vedoucí možná k nápravě, se vydat.

3/Pusťte se do řešení lékařských problémů svépomocně. Pokud dosud nemáte počítadlo a internet, pořiďte si jej a začněte po večerech surfovat a shánět informace.

4/Nezapomeňte, že televize má prokazatelně anestetické účinky. Když budete se svým protějškem chtít mluvit, zatímco na ni zírá, odezvy se nedočkáte. Když bednu vypnete, docílíte stejného efektu, jako když někoho vyfackujete z narkózy, takže debatu musíte načasovat na jindy.

5/Obvodní lékař s biochemickou laboratoří na stejné chodbě vám asi nepomůže. Hledejte alternativní zdroje poznání.

6/Je možné, že za vašimi manželskými/partnerskými problémy skutečně stojí změna zdravotního stavu vašeho partnera. Ať však zapříčinilo tento stav cokoliv, je jen a pouze na vás, abyste se pustil/a do řešení.

Table of Contents

Titulná strana

KAPITOLA I

KAPITOLA II

KAPITOLA III

KAPITOLA IV

KAPITOLA V

Rady ženám

Rady mužům

KAPITOLA VI

Kdo to bude soudit?

O spisových značkách

Rozvodová první pomoc, aneb co napřed

KAPITOLA VII

KAPITOLA VIII

KAPITOLA IX

KAPITOLA X

KAPITOLA XI

KAPITOLA X

KAPITOLA XI

KAPITOLA XII

Soudničky