Brian L. Weiss

Jen láska je skutečná

Přeložila Drahomíra Michnová

Copyright © 2006 by Brian L. Weiss, M. D.

Translation © Drahomíra Michnová, 2006, 2013

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-388-9 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7359-965-2 (e-pub)

ISBN 978-80-7359-950-8 (PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7359-940-9 (mobi)

ISBN 978-80-7359-919-5 (PDF)

Elizabeth a Pedrovi,

kteří mi připomněli,

že jejich láska není náhoda.

Mé díky za neustávající lásku a podporu

míří ke Carole, Jordan a Amy.

Mé nejhlubší uznání si zaslouží

Joann Davisová, editorka mých knih

v nakladatelství Warner Books,

za to, jak mě povzbuzovala,

jakož i pro široký rozhled a moudrost.

Je prostě nejlepší.

Zavázán jsem Joni Evansové,

mimořádně schopné agentce,

pro její bezmeznou energii a nadšení.

A konečně musím vyjádřit vděčnost

všem svým pacientům a účastníkům seminářů,

kteří se se mnou podělili o svůj život.

Poznámka

Pacientova důvěra představuje pevný, odvěký princip etiky psychiatrické práce. Pacienti uvedení v této knize mě oprávnili sepsat jejich skutečné příběhy. Pouze jména a jiné identifikační podrobnosti jsou kvůli ochraně jejich soukromí pozměněny. Jejich vyprávění je pravdivé a nezměněné.

Předmluva

Lidská duše je jako voda;

přichází z nebe,

do nebe stoupá.

A znovu se vrací na zem

v nekonečném střídání.

Goethe

Než vyšla moje první kniha Mnoho životů, mnoho Mistrů, navštívil jsem našeho knihkupce a chtěl jsem zjistit, jestli ji má objednanou. Dívali jsme se spolu do počítače.

„Čtyři výtisky,“ řekl mi. „Chcete si jeden zamluvit?“

Nebyl jsem si moc jistý, že poptávka po knize vůbec dosáhne výše toho skromného nákladu, ve kterém ji nakladatel vydal. Je to přece jenom na renomovaného psychiatra velice zvláštní kniha. Vylíčil jsem v ní pravdivý příběh jedné své pacientky, pro niž jsem volil regresní terapii, což tehdy výrazně změnilo život nás obou. Věděl jsem ale, že mí přátelé, sousedé a určitě i příbuzní koupí víc než jen ty čtyři výtisky, i kdyby o knihu nikde jinde v zemi nebyl zájem.

„Prosím vás,“ požádal jsem ho, „mí přátelé a někteří mí pacienti a známí sem přijdou tu knihu shánět. Nemohl byste objednat víc?“

Musel jsem se osobně zaručit za stovku výtisků a on je zdráhavě objednal.

K mému neskonalému úžasu se kniha stala mezinárodním bestsellerem s nákladem dvou milionů výtisků a byla přeložena do více než dvaceti jazyků. V mém životě nastal další nečekaný obrat.

Když jsem s červeným diplomem ukončil Columbijskou univerzitu a absolvoval lékařskou praxi na lékařské fakultě Yaleské univerzity, působil jsem jako aspirant v Newyorské fakultní nemocnici a pak byl na stáži na psychiatrii na Yale. Následně jsem se stal profesorem na lékařských fakultách univerzit v Pittsburghu a v Miami.

Dalších jedenáct let jsem byl primářem Psychiatrického oddělení nemocnice Mount Sinai v Miami. Napsal jsem spoustu vědeckých článků a přispěl kapitolami do mnoha odborných knih. Byl jsem na vrcholu své akademické dráhy.

Do mé ordinace v Mount Sinai pak jednou přišla Catherine, mladá pacientka, o které píšu ve své první knize. Její podrobné vzpomínky na minulé životy, kterým jsem zpočátku nevěřil, a její schopnost předávat v hypnotickém stavu transcendentální vzkazy mi úplně změnily život. Už jsem na něj nedovedl nahlížet jako dřív.

Po Catherine za mnou kvůli regresní terapii přišla spousta dalších pacientů. Lidé, u kterých nezabíraly tradiční léčebné metody a psychoterapie, se vyléčili.

Minulými životy k uzdravení, má druhá kniha, líčí to, co jsem se naučil o léčivém potenciálu reinkarnační regrese. Kniha obsahuje skutečné případy mých tehdejších pacientů.

Nejzajímavější ze všech je má třetí kniha, Jen láska je skutečná. Je o milujících se dvojicích spřízněných navěky láskou, které se pořád společně vracejí do dalších a dalších životů. To, jak nalezneme a poznáme milovanou bytost, a rozhodnutí přetvářející život, která pak musíme učinit, patří k nejdůležitějším okamžikům, které jsou hybným faktorem našeho žití.

Setkání s milovanými bytostmi diktuje osud. Setkáme se s nimi. Avšak to, co se rozhodneme po setkání udělat, spadá už do oblasti volby nebo svobodné vůle. Nesprávná volba nebo promarněná příležitost může vést k neuvěřitelné osamělosti a trápení. Správná volba, využitá příležitost, nás může dovést k dokonalé blaženosti a štěstí.

Elizabeth, krásná žena ze Středozápadu, u mě zahájila terapii, když po matčině smrti pociťovala hluboký zármutek a úzkost. Měla také problémy ve vztazích s muži; vždycky si vybírala ztroskotance, tyrany a další chorobné typy. Než za mnou přišla, nenašla v žádném vztahu s mužem opravdovou lásku.

Zahájili jsme cestu do daleké minulosti; výsledky byly překvapující.

Ve stejné době, kdy u mě Elizabeth absolvovala regresní terapii, jsem léčil i Pedra, sympatického Mexičana, který se také trápil žalem. Před krátkou dobou mu při tragické nehodě zahynul bratr. Navíc se zdálo, že se proti němu spikly problémy s matkou a nějaká tajemství z dětství.

Pedro vláčel břímě zoufalství a pochybností a neměl se o ně s kým podělit. Také on zahájil výpravu do pradávných časů, aby tam hledal řešení a uzdravení.

I když se u mě Elizabeth a Pedro léčili ve stejné době, nesetkávali se, protože každý z nich ke mně přicházel v jiný den v týdnu.

Během uplynulých patnácti let jsem často léčil dvojice a rodiny, které objevily své současné partnery a milované bytosti i ve svých minulých životech. Někdy jsem k sobě vrátil dvojice lidí, kteří náhle současně zjistili, že byli v kontaktu i ve stejném minulém životě. Tato zjištění jsou pro zúčastněné často šokem. Dříve nic takového nezažili. Při terapii u mě v ordinaci, kdy se jim vybavují scény z minulých životů, o tom nemluví. Když se však proberou z uvolněného, hypnotického stavu, zjistí, že sledovali stejné výjevy, prožívali stejné emoce. I já se teprve potom dozvím, že byli ve svých minulých životech ve spojení.

S Elizabeth a Pedrem bylo všechno naopak. Jejich životy, jejich existence se v mé ordinaci odkrývaly nezávisle na sobě a zcela odděleně. Neznali se. Nikdy dřív se nesetkali. Byli každý z jiné země, z jiného kulturního prostředí. Dokonce ani já jsem mezi nimi neviděl žádné pojítko, žádnou vazbu. Vždyť jsem se s nimi setkával s každým jindy a neměl jsem důvod k podezření, že je mezi nimi nějaká spojitost. A přesto se zdálo, že popisují stejné minulé životy; ta shoda podrobností a emocí ve mně budila úžas. Je možné, že se někdy v průběhu minulých životů milovali a ztratili jeden druhého? Na začátku nikdo z nás nevěděl, jaké strhující drama se v poklidu mé ordinace rozehrává.

Já jsem byl první, kdo jejich spojitost objevil. Jenže co teď? Mám jim to říct? A co diskrétnost a lékařské tajemství? K čemu by byl jejich současný vztah? Není to zahrávání si s osudem? Co když jejich případný vztah v současném životě nespadá do jejich plánu nebo dokonce není v jejich nejlepším zájmu? Podkopal by další neúspěšný vztah terapeutické výsledky, kterých dosáhli, a jejich důvěru ke mně? Po celá léta mých studií a následného psychiatrického působení ve Fakultní nemocnici Yaleské univerzity mi vštěpovali, abych pacientům nikdy neublížil. Když jsi na pochybách, neubližuj. Stav Elizabeth i Pedra se zlepšoval. Neměl bych to nechat tak?

Pedro končil terapii a brzy měl ze Států odjet. Musel jsem se rozhodnout rychle.

V této knize nejsou zaznamenána všechna sezení, hlavně Elizabetina ne, protože některá se k jejich příběhům nevztahovala. Některá probíhala zcela v duchu tradiční psychoterapie a nezahrnovala hypnózu nebo regresi.

To, co následuje, je přepsáno z lékařských záznamů, magnetofonových nahrávek i z toho, co jsem si zapamatoval. Jména a drobné detaily jsem změnil, abych zajistil diskrétnost. Je to příběh osudu a naděje. Je to příběh, který se denně odehrává beze svědků.

Dnes ho však někdo poslouchá.

1. kapitola

Vězte tedy, že se vrátím z většího ticha… Nezapomeňte, že se k vám vrátím… Za chvilku, až se vítr na okamžik ztiší, mě porodí jiná žena.

Chalíl Džibrán

Každý z vás má někoho, kdo je pro něj neobyčejný. Často to není jen jeden člověk, ale dva, tři nebo dokonce i čtyři lidé. Patří k různým generacím. Cestují přes oceán času a hlubiny nebeských dimenzí, aby zase byli s vámi. Přicházejí z druhé strany, z nebe. Vypadají jinak, ale vaše srdce je zná. Vaše srdce je už drželo v náručí někde v egyptské poušti zalité měsíčním světlem či v pradávných stepích Mongolska. Jeli jste spolu na koních v armádách zapomenutých válečníků a žili bok po boku v pískem zavátých pradávných jeskyních. Jste spolu spojeni věčností a nikdy nebudete sami.

Váš rozum může namítnout: „Já tě neznám.“ Vaše srdce ví.

On vás vezme poprvé za ruku a vzpomínka na ten dotek překročí hranice času a otřese každým atomem vaší bytosti. Ona se vám podívá do očí a vy vidíte tu, kterou jste miloval po celá staletí. Sevře se vám žaludek. Naskočí vám husí kůže. Všechno ostatní kolem vás v tom okamžiku přestane být důležité.

On vás možná nepozná, i když jste se opět konečně setkali, i když ho znáte. Cítíte to pouto. Vidíte ten potenciál, tu budoucnost. On ale ne. Jeho obavy, jeho intelekt, jeho problémy mu přehodily závoj přes zrak jeho srdce. On vám nedovolí, abyste mu pomohla ten závoj odhrnout. Naříkáte a trápíte se a on jde jinam. Osud může být tak křehký.

Když se navzájem poznáte, ani výbuch sopky nepředčí tu vášeň. Uvolněná energie je obrovská.

K rozpoznání milované bytosti může dojít ihned. Náhlý pocit něčeho známého, poznání té nové osoby do hloubky, která sahá daleko za vědomé myšlení. Do hloubky, která je obvykle vyhrazena jen těm nejbližším členům rodiny. Nebo ještě hlouběji. Intuitivně víte, co říct, víte, jak bude dotyčný reagovat. Pocit bezpečí a důvěry daleko větší, než jaký se dá získat za jeden den, za jeden týden nebo za jeden měsíc.

Poznání milované bytosti může také být sotva patrné a pomalé. Když se závoj jemně poodhrne, začíná svítat. Ne každý je připraven uvidět to hned. Musí přijít ta pravá chvíle a ten, kdo první pochopí, bude možná potřebovat trpělivost.

Můžete prozřít pohledem, snem, vzpomínkou, pocitem. Můžete se probudit dotekem jeho ruky nebo polibkem jejích rtů a vaše milovaná bytost se vám náhle vrátí do života.

Dotek, který probouzí, může být dotekem vašeho dítěte, rodiče, sourozence nebo opravdového přítele. Nebo to může být vaše milovaná bytost, která vás napříč staletími přišla zase políbit a připomenout vám, že jste vždycky spolu, až do konce všeho času.

2. kapitola

Život, který jsem žil, mi vždycky připomínal příběh bez začátku a konce. Měl jsem pocit, že jsem útržek dějin, úryvek, ke kterému chybí předchozí a následující text. Dokázal jsem si docela dobře představit, že jsem možná žil v dřívějších stoletích a že přede mnou tehdy vyvstaly otázky, na které jsem ještě nedokázal odpovědět; tak jsem se musel narodit znovu, protože jsem nesplnil úkol, který jsem dostal.

Carl Jung

Elizabeth byla vysoká, velmi štíhlá a krásná dlouhovlasá blondýna. Měla smutné modré oči s oříškově hnědými skvrnkami. Ty melancholické oči vynikaly nad volně střiženým tmavomodrým kostýmkem, když se v mé ordinaci nervózně usadila do velkého křesla potaženého bílou kůží.

Řekla, že ji to ke mně táhlo, protože hledala naději, když si přečetla Mnoho životů, mnoho Mistrů a v mnoha rovinách se ztotožňovala s Catherine, hrdinkou té knihy.

„Zatím přesně nevím, proč jste tady,“ poznamenal jsem, abychom se odrazili od obvyklého bodu na začátku terapie. Letmo jsem přehlédl formulář s informacemi, který jako každý nový pacient vyplnila. Jméno, věk, výsledky konziliárního vyšetření, hlavní potíže a příznaky. Elizabeth tam uvedla především smutek, pocity úzkosti a poruchy spánku. Když začala povídat, doplnil jsem k jejímu seznamu v duchu „vztahy“.

„Můj život je takový zmatek,“ prohlásila. Začala si vylévat srdce, jako by si konečně tady připadala v bezpečí a nebála se o svých problémech mluvit. Uvolnění něčeho potlačovaného bylo úplně hmatatelné.

I když byl její životní příběh dramatický a hned pod povrchem jejího vyprávění se skrývaly hluboké emoce, Elizabeth jeho důležitost rychle minimalizovala.

„Můj příběh není tak pozoruhodný jako Catherinin,“ řekla. „O mně žádnou knihu nenapíšete.“

Ať už tak, nebo tak, její příběh se přede mnou rozvíjel.

Elizabeth byla úspěšná podnikatelka, vlastnila účetní firmu v Miami. Bylo jí dvaatřicet let, narodila se a vyrůstala v zemědělském státě Minnesota. Žila na velké farmě s rodiči, starším bratrem a spoustou zvířat. Její otec byl dříč stoické povahy, který projevoval emoce jen s velikými obtížemi. A když už je projevil, šlo obvykle o hněv a vztek. Rozzuřil se a nekontrolovaně na všechny řval, bratr občas schytal i nějakou ránu. Elizabeth sice nebil, jen jí nadával, ale i to ji velice bolelo.

Elizabeth své rány z dětství nesla v srdci celý život. Její sebehodnocení otcovými výtkami a kritikou velmi utrpělo. Srdce jí svírala skořápka hluboké bolesti. Připadala si narušená a vadná a bála se, že její okolí, zejména muži, všechny její nedostatky vidí.

Otcovy výbuchy naštěstí nebyly časté a vždycky se rychle stáhl do strohé a nevšímavé izolace, která byla pro jeho povahu a chování charakteristická.

Elizabetina matka byla moderní a nezávislá žena. Pomáhala Elizabeth získávat sebedůvěru a zároveň dokázala vychovávat s láskou a dávala najevo své city. Kvůli dětem se rozhodla s manželem zůstat, a ač nerada, tolerovala jeho drsné způsoby a nedostatek citu.

„Maminka byla jako anděl,“ pokračovala Elizabeth. „Vždycky byla tady, milující, starostlivá, vždycky se obětovala kvůli svým dětem.“ Elizabeth byla jako malá maminčin mazlíček. Měla na dětství spoustu pěkných vzpomínek. Ty nejhezčí se týkaly období, kdy si byly s maminkou velmi blízké a spojovala je mimořádná láska, která jim vydržela napořád.

Elizabeth dospěla, vystudovala střední školu a odešla na univerzitu do Miami, kde dostala štědré stipendium. Miami ji lákalo jako exotické dobrodružství, vábilo ji pryč ze studeného Středozápadu. Maminka s ní její nadšení sdílela. Byly nejlepší přítelkyně, a i když si většinou mohly jen telefonovat a posílat e-maily, vztah matky a dcery zůstal silný. Svátky a prázdniny pro ně byly šťastnými časy a Elizabeth si málokdy nechala ujít příležitost podívat se domů.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Poznámka

Předmluva

1. kapitola

2. kapitola