Klára A. Samková

ROMSKÁ OTÁZKA

(ukážka)

Psychologické důvody sociálního vyloučení Romů

Praha 2012

© KLÁRA A. SAMKOVÁ, 2011

ISBN 978-80-87579-08-4

VĚNOVÁNÍ A PODĚKOVÁNÍ

Tento spisek věnuji:

Své mamince Evě Samkové, která mě vedla k tomu, že jestliže se určitému problému věnuje potřebné – někdy bohužel značně velké – úsilí, pak při dostatečném intelektu není prostě možno nepřijít na to, v čem ten problém vězí.

Své bývalé tchyni, kterou budu navždy nazývat maminkou, Justině Veselé, která mě naučila přijímat plynutí času.

Své bývalé švagrové a v mém srdci stále přítelkyni Zuze – Julii Veselé, která mne naučila jak přijmout svůj osud a zároveň se mu hrdě vzepřít.

Své přítelkyni Ivetě Jaslové, Romce z nejubožejších možných poměrů, žijící v předlickém ghettu v Ústí nad Labem, která mě naučila, že zásadním životním modelem je bída a hlad, nikoliv sytost a bohatství, ale přesto je nutno se od bídy a hladu jako od věcí nepodstatných odpoutávat a svou myslí a srdcem hledět výš.

Své dceři Darii, která má šanci obsáhnout oba břehy. Kéž by té šance využila!

Poděkování

Děkuji svému otci Bohumilu Samkovi: Tati, nemohu Ti věnovat něco, co je ze značné části i Tvoje. Díky za velkou práci, kterou jsi na tomto textu vykonal.

Děkuji Cyrilovi Höschlovi: Cyrile, díky, že jsi tak dlouho trousil po Praze torza tohoto mého textu, dokud jsi mě nepřiměl projít celým tím náročným a bolestným hloubáním a domýšlením věcí až do krajních důsledků, takže jsem tento text – s ostychem, že píši vědeckou práci z oboru, který není mým vlastním – dopsala.

Děkuji Fedorovi Gálovi: Fedore, díky za to, že jsi. Díky za Tvé pomocné a laskavé ruce, které jsou fyzicky schopny obejmout popálenou Natálku, díky za pár nedbale, ba jakoby mimovolně utroušených slov, která obejmou stejně jako objetí fyzické. Díky za připomenutí, že existuje něco, na co téměř všichni zapomněli: laskavý a nevyvyšující se soucit.

Klára

O romské otázce v pojetí Kláry Samkové

Dvacáté století přineslo nejenom teorii relativity, psychoanalýzu a objev genu, ale také dvě nejhrůznější války v dějinách zeměkoule s desítkami milionů obětí, s vyhlazenými menšinami, národnostními skupinami a s holocaustem. Snad nikdy se nemělo lidstvo tak dobře jako nyní a snad nikdy nebyla jeho kolektivní paměť tak traumatizována jako v době, jež bezprostředně předcházela té naší. Mezi psychologií všedního dne a psychiatrií je neostrý přechod od studia chování a prožívání jednotlivců, v lidských skupinách a v mezilidských vztazích až k hrubým projevům patologie, vyvěrajícím jako mnohá jiná onemocnění z biologické podstaty naší mysli. Zatímco jevy sociální se studují většinou z pozic humanitních, patologie individuální se studuje namnoze z pozic medicínských. Někde na pomezí stojí antropologie, příbuzná s etnografií. Málokoho v dnešním světě tíží skupinový problém, natožpak romský, natolik, že by se – jako autorka této knížky – vydal po stezkách sociologických, antropologických a etnografických ke studiu duševních hlubin vyzbrojen psychoanalýzou, navzdory tomu, že již dílo samotného Freuda, otce zakladatele, k takové exkurzi vyzývalo. Z dnešního pohledu je to navíc exkurze odvážná, jež kromě pochopení nepochybně najde také vlnu kritiky a odporu, ale – a v to doufejme – vyvolá svou neotřelostí též tolik kýženou diskusi. Psychoanalytická metoda k existenciálnímu studiu etnika nemusí být zcela relevantní,[1] a možná ani není, ale je nepochybně hlubokomyslným osvěžením v záplavě plytkých politických debat o tzv. romské otázce. Autorka ve své psychologické pitvě projevuje neobyčejně hlubokou obeznámenost s obsahem zpracované látky, jakož i psychoanalytický náhled, jenž zcela jistě přesahuje běžnou znalost současného českého intelektuála.

Sigmund Freud, jenž rozfázoval vývoj jedince do období narcistního, oidipovského a normální dospělosti, hledal paralelu takového rozfázování ve vývoji národů do období animistického (mytologického) přes období náboženské až do soustav „vědeckých“, v nichž již pro všemohoucnost Boha či člověka není místo, neboť si přiznáváme svou malost a podrobujeme se přírodním poryvům i smrti. Nicméně naše víra v racionalitu je stále ještě svým způsobem kouskem víry náboženské. Podobně chápe dějiny lidstva August Comt. Karl Gustav Jung považoval za zdroj ideologií archetypy. Z tohoto hlediska studoval psychologii nacismu jako síly, která fascinuje lidi zevnitř. Z hlediska psychoanalytických existenciálních teorií lze následující výklad psychologie Romů chápat také jako střet různých vývojových stadií většinové a menšinové společnosti, nikoli pouze jako důsledek menšinové traumatizace, jak na konci této knihy autorka uzavírá. Redukce vývojových, archetypálních, kulturních, historických a psychologických střetů „vícerychlostní“ evropské populace na pouhý důsledek posttraumatické stresové poruchy, přenesené do dalších generací Romů, je možná příliš zkratkovitá. Nicméně všechno to, co jí v knize předchází, je obrovským a nesmírně žádoucím rozborem problému jednoho národa, jenž má svou nesmírnou cenu i bez jeho psychiatrizace, nebo spíše navzdory ní. A v tom především je autorčina zásluha, neboť odborníci, kteří by se mohli k jejímu postupu stavět kriticky, sami studium romského osudu, na rozdíl například od osudu Židů, dosud pohříchu zcela zanedbali. Knížka, kterou držíte v rukou, je tedy výzvou a úkolem pro všechny, kdo mají chuť, výbavu a zodpovědnost po naznačených cestách bádání vykročit.

Cyril Höschl

Knize Kláry Samkové na cestu

Tak jsem si zase jednou vyrazil do města na potulky po knihkupectvích, různých schůzkách a hospodách. Na Kaprově ulici prodával mladý člověk Nový prostor. Měl jsem jenom stovku, tak jsem mu řekl, aby mi vrátil půlku. Promluvil o dětech, které nemají co jíst. Nechal jsem mu tedy stovku. Po třech krocích mě doběhl a řekl, jestli nebudu tak laskav a nemohu ten časopis vrátit. Vrátil jsem tedy a šel po svých. Cestou jsem meditoval o tom, že mí gádžovští bližní mě v životě připravili o řádově větší sumy a ani se neptali, jestli budu tak laskav.

Z jednoho nakladatelství jsem vyzvedl rukopis knihy své manželky. Hezká kniha, ale odmítli jsme zaplatit balík peněz za její vydání. Poté jsem pokračoval do DTP studia svého známého, kde mi nahrávali na CD soubory textů, videí a fotek. Aniž je nahráli, zaplatit si nechali. Na poslední chvíli jsem dorazil na schůzku s přítelem, který se rozvádí a jehož bývalá partnerka se rozhodla, že ho existenčně zničí. Cestou jsem koupil knihu od Thilo Sarrazina o tom, jak Německo páchá sebevraždu příliš štědrou a neuváženou sociální a imigrační politikou. A taky knihu Tonyho Judta (Zle se vede zemi) o tom, že sociální stát západního střihu nemá alternativu.

Doma mě čekaly zprávy o jednáních předsedů všech vlád Evropské unie v Bruselu (evropští daňoví poplatníci a banky, což je v mé laické hlavě téměř totéž, zaplatí Řecku jeho statistické podvody a spotřební mejdan, plus vytvoří „val“ pro úhradu podobných deliktů zadluženým ekonomikám dalších bohatých evropských zemí). V elektronické poště byl rovněž rukopis studie o psychologických důvodech sociálního vyloučení Romů od Kláry Samkové. Vyvrátila mé přesvědčení, že o tomto tématu leccos vím. Napsal jsem jí obratem, že dávám před ní klobouk dolů. Odepsala, že když se jí povede příští rok našetřit na vydání textu, určitě to udělá.

Pak jsem zauvažoval o tom, proč mi z novin, kam pravidelně na požádání posílám glosy, neposílají honoráře, proč partner, který slíbil zařídit distribuci mého filmu, za což mu platím, nedistribuuje. Atakdále. Večer před spaním jsem si nalil domácí hruškovici z východního Slovenska (54,9%), začetl se do textu Georga Scherera o filozofických problémech smrti a přemýšlel, opakovaně, nad tím, proč já vlastně ty knihy kupuji, čtu a navíc také píšu, když ono je to 1) všechno jinak, 2) a i kdyby nebylo, každej na to sere.

A poučení? Vše se, vypadá to tak, kroutí kolem peněz. Nicméně bez vzájemné důvěry, slušnosti a respektovaných pravidel je to tanec na hřbitově nadějí – včetně té o svobodě a solidaritě.

Jo, Romové. Romský problém existuje. Stejně jako židovský problém je dílem antisemitů, i romský problém je konstrukt těch, kteří Romy nenávidí anebo si z tohoto tématu spravili živnost.

Ano, romský problém neexistuje, existují však ghetta, asociálové, rozdávači a požírači takzvaných sociálních dávek, experti, politici, a úředníci, kteří se na tomto problému přiživují … a to na obou stranách. A pogromisticky naladěný dav.

Z těch, kteří tvrdí, že znají řešení romsko-gádžovských tenzí, mi běhá mráz po zádech. Jedni lžou, druzí myslí rovnou na konečné řešení. Zrůdní jsou především ti, kteří pod heslem solidarity a spravedlnosti naučili lidi záviset na státu a dávkách.

Ghetta jsou, trochu přehnaně řečeno, dnešní verze koncentračních táborů. Obývají je odsouzení na doživotí. Myslím hlavně na ty nádherné děti, z kterých vyrostou další občané na okraji všeho, s návyky, které patří k životu na dně.

Co s tím? No co už? Je zapotřebí nežvanit a dělat konkrétní práci. Poznávat ty druhé v jejich domovech, nabídnout přátelství, pomocnou ruku, vystoupit z bludného kruhu vzájemné izolace. To ona je matkou strachu a nenávisti, averzí a předsudků.

A neříkejte, abych šel příkladem. Spíše se ptejte ve své farnosti, pokud jste věřící. Proč nejsou na místech segregace, bídy, drog, nezaměstnanosti, nevzdělanosti … misie? Romové jsou většinou upřímně věřící křesťané.

Anebo se podívejte do tváří lidí, kteří se srocují na náměstích severočeských měst. Vidíte tam alespoň náznak pozitivních emocí? A co tváře těch, kteří jsou obětními beránky. Není to předobraz příštích konfliktů, které nikdo nevyhraje?

Nebylo by lepší, kdybychom přece jen více upřeli svou pozornost spíše na sebe a do sebe než na politiky, mediátory, lídry kdečeho, deprivanty, kteří se radují z příležitosti ukázat se v televizi?

Fedor Gál

Cesta otázek

Romskou otázkouse dostávám do závěrečné polohy ve své snaze o uchopení tématu a porozumění romské problematice vůbec, v České republice zvláště. Ideovou kostru práce tvoří publikace známého amerického profesora psychiatrie Irvina D. Yaloma „Existenciální psychoterapie“, v níž se autor zabývá čtyřmi velkými tématy lidského života – smrtí, svobodou, existenciální izolací a absencí smyslu života. Romská otázka Yalomova odborného a metodologického vedení využívá a v definovaných okruzích je osobitým způsobem vztahuje k životním pocitům české a slovenské romské komunity.

Ve svém výkladu ve skloubené podobě využívám širších poznatků práva, filozofie i psychologie, stejně jako faktu, že jak z titulu „romské manželky“, po rozvodu z titulu jakoby „romské matky“, tak zejména z titulu někdejší romské političky jsem měla přístup i do intimních sfér romské komunity. Zároveň však usiluji o zachování racionálního odstupu, umožňujícího i emocionálně vypjaté osobní zkušenosti intelektuálně analyzovat, uvést do zcela nových logických souvislostí a nastínit východiska pro skutečná řešení soužití romské menšiny a majoritní společnosti. Směr ukazující řešení romské otázky je aplikovatelný v celé Evropě nejen ve vztahu k Romům. Jeho ekvivalenty je možné extrahovat i pro porozumění dalším národnostním konfliktům, zejména v Evropě.

Základem návrhu řešení je teze, že Romové se musí vypořádat se základními existenciálními úzkostmi, způsobenými po tisíciletí trvajícím ohrožením jejich duševní integrity i nejistotou fyzického přežití, kterými jsou setrvale stíháni. Musí přijmout svůj osud a fakt, že jsou Romové. Teprve na základě tohoto vlastního sebepřijetí mohou začít pracovat na odstranění všech svých determinujících úzkostí, které opakovaně prožívá každá generace, vystavovaná vždy znovu a znovu existenciálnímu ohrožení; transgenerační přenos úzkostí minulých generací pak úzkosti a traumata nově přicházejících generací opakovaně posiluje. Výsledkem je posttraumatická stresová porucha, jíž trpí celé generace Romů a jež ve značné míře ovlivňuje jejich chování. Toto chování je důsledkem nikoliv přímé příčiny, ale výslednicí mnoha předchozích zkušeností a existenciálních utrpení. Proto jednání Romů často vyznívá na první pohled nelogicky a neakceptovatelně.

Kvůli zmírnění existenciálně stresujících faktorů si Romové osvojili určité vzorce chování nedovolující jim vyjít z jejich sociálního vyloučení. Tyto vzorce chování jim ovšem na druhé straně garantují zachování duševní integrity, která se jeví jako zásadní pozitivní faktor přežití na úrovni skupinové i individuální. Jejich sociálně-patologické chování má proto pro ně významný pozitivní význam, neboť sytí jejich psychické potřeby a dává jim možnost žít při zachování osobní integrity. Výklad pak dochází k závěrům, že řešení problematiky sociálního vyloučení Romů nástroji sociální práce je již od začátku odsouzeno k nezdaru, neboť sociální práce některé symptomatické projevy pouze zneviditelňuje, neodstraňuje však hlubinnou příčinu sociální vyloučenosti.

Při nahlížení dosavadního „řešení“ romské otázky z naznačeného úhlu pohledu nezbývá než postupy prosazované a provozované vůči Romům nejen vládou České republiky jako celek odmítnout. Předkládaná práce přináší nové paradigma, umožňující vytvořit východisko k hledání jiných strategií pro řešení romské otázky, strategií od oněch dosavadních odlišných. Strategií s reálnou nadějí na skutečný a trvalý úspěch.

Klára Alžběta Samková

Praha – Brno, listopad 2011

I. Úvod do problému

Romská problematika bývá nahlížena z řady úhlů – sociologického,[2] etnologického, lingvistického, kriminologického či z hlediska aspektů sociální práce. Velmi řídké jsou pokusy uchopit problematiku Romů z hlediska psychologického. Jedním z mála pokusů alespoň formálně otevřít skutečnost, že na Romy je nezbytné pohlížet z psychologického hlediska, přičemž je lze považovat za kompaktní entitu, otevírá kontroverzní kniha Petra Bakaláře Psychologie Romů.[3] K této knize se nerozvinula zásadní odborná diskuse ani z řad psychologů nebo sociologů, protože prezentace faktů v ní uváděných odporovala základům vědecké práce.[4] Část odborné veřejnosti, zejména spjatá s lidskoprávními organizacemi, knihu odmítla.[5] Výsledkem práce P. Bakaláře je nakonec jen to, že v ní našli oporu pouze zastánci různých rasových teorií a hledači důkazů o méněcennosti Romů a nemožnosti jejich „převýchovy“.[6]

Práce, která by se zabývala Romy z hlediska psychologické analýzy a uceleného modelu mysli, jež by víc než jen popisovala podrobnosti a způsoby chování jednotlivých Romů bez jakékoliv snahy či spíše schopnosti jim porozumět, zcela schází.[7] Aplikace modelu mysli vycházející z Freudova strukturálního modelu Ono – Já – Nadjá je přitom nutná pro pochopení skutečných pohnutek mysli každé osoby, a je tedy nutná i pro pochopení Romů jako celku.

Z metodologického hlediska je především zapotřebí zabývat se otázkou, zda vůbec je přijatelná generalizace, v níž Romové budou považováni za jednolitý subjekt, který by byl schopen podrobit se psychologické analýze. Vždyť pro analýzu je typický vztah terapeut – klient, případně terapeut – malá skupina klientů. V obou případech dostává terapeut zpětnou vazbu a tak zjišťuje, zda se psychologická analýza ubírá správným směrem.

Nejčastější výhradou při řešení tzv. romské otázky je navíc i donekonečna opakovaná výtka, že Romové nejsou jednotní, tj. nejsou schopni vytvořit jednotnou politickou reprezentaci, jsou rozděleni jazykově[8] a jsou rozděleni i sociálně. Navíc majoritní společnost často odkazuje na skutečnost, že i sami Romové se dělí na skupiny, což jsou pozůstatky kastovního systému z hluboké minulosti.

Podle převažujícího názoru majoritní společnosti proto není možno Romy považovat za jednolité společenství, k němuž lze přistupovat s ucelenou koncepcí. Na druhou stranu ovšem řada osob včetně části politiků považuje Romy za příliš homogenní skupinu a za podmínku řešení či dokonce vyřešení „romského problému“ považuje rozdělení Romů jak z hlediska sociálního, tak z hlediska geografického. Aby bylo možno tzv. romský problém řešit, požadují někteří z nich umělé rozčlenění Romů do různých sociálních a vzdělanostních skupin. Teprve s takto diverzifikovanými skupinami je údajně možné pracovat a problematiku Romů vyřešit jedinou koncepcí.[9] Panuje přesvědčení, že Romové nejsou národ, takže není možné s nimi jako s národem zacházet. Podle všeobecně přijímaných definic národa však Romové splňují všechny atributy národa[10] s výjimkou jediného. Příslušníky národa většinou spojuje společná kultura, historie a jazyk, často i hospodářský život a obývané území. Obvyklým argumentem bývá, že Romové neobývají jednotné území a hlavně že – ve smyslu nejlepších tradic 19. století – nevytvořili svůj národnostní stát. V době, kdy dochází k postupnému sjednocování států Evropy do Evropské unie, však i tato výhrada přestává platit. Romové sice ve zcela nepatrné míře participují na věcech obecných a politických, avšak z jejich vlastního subjektivního hlediska je jejich domovem jednolité území evropského, respektive euro-amerického prostoru vymezené euroamerickým kulturním prostředím.

Různé definice národa však navíc zcela opomíjejí jedno podstatné hledisko, „subjektivní stránku věci“: zda se totiž Romové sami cítí být národem, zda se cítí být Romy či nikoliv. Je známo, že se Romové mezi sebou různě vydělují či rozdělují. Toto rozdělení však má jiný vnitřní obsah než popření národní identity. Příkladem může být mírný antagonismus pojmů „fajne Rom“ a „dupko“ či „degeš“. Všichni jsou Romové, ale „fajne Rom“ je v tradičním pojetí takový Rom, který by se s „dupkem“ či „degešem“ nebratřil a například by velmi nesouhlasil s meziskupinovým sňatkem.

K subjektivnímu pocitu sounáležitosti, který Romové přes všechny výhrady pociťují, sdílejí i další atributy, jejichž existence podmiňuje vnímání určité skupiny jako národa: kulturu, historii a jazyk. S tím do značné míry souvisí i způsob hospodářského života.

II. Pohled existenciální (psycho)analýzy

Kromě většiny atributů národa stmelují Romy i další pojítka. Jsou to jejich niterné zážitky. Všichni Romové sdílejí svůj vnitřní mentální prostor – a právě ten je určujícím faktorem, který je činí typologicky jednotnými i v situaci, kdy jsou zcela rozptýleni v majoritní společnosti. Mentální postoje jednotlivých členů romské společnosti, bez ohledu na sociální příslušnost té které osoby, jsou natolik shodné, že můžeme generalizovat: to, co platí o vlastnostech, které jsou vnímány jako romské, můžeme většinou aplikovat na jednotlivce, který k tomuto národu náleží. Naopak ty vlastnosti, které přisuzujeme národu, můžeme v různých formách najít i u naprosté většiny jedinců tvořících tuto zkoumanou skupinu. Je proto možné posunout se od aplikované psychoanalýzy k takovému druhu zkoumání problematiky, které se přibližuje pojetí psychoanalýzy jednotlivce.

Při zkoumání sdíleného mentálního prostoru Romů nacházíme předvídatelné jungovské archetypy, avšak v této sdílené mysli je možno především nalézt i sdílení základních – úhelných – existenciálních úzkostí. Ty vytvářejí traumata a jejich dozvuky jsou tak zhoubné, že každého Roma, nejen jako člověka, ale navíc jako příslušníka velmi specifické skupiny, pronásledují po celý život a nastolují v jeho chování automatismy, jichž se nemůže bez důkladné a náročné psychoterapeutické pomoci sám zbavit.

Podle Irvina D. Yaloma[11] čelí člověk čtyřem zásadním existenciálním úzkostem. Ty ve svém souhrnu vytvářejí vnitřní konflikt pramenící z konfrontace člověka s podmínkami existence.[12] Tyto zdroje strachu jsou společnou součástí lidského údělu, avšak každý člověk je podle I. D. Yaloma prožívá individuálně.[13] Je však zřejmé, že ony individuální způsoby prožívání úzkosti mohou být v určité skupině lidí velmi podobné, dokonce do té míry, že jejich individuální rozdíly přestávají být významné. Tak se tyto úzkosti mohou stát nejen společným základem pro sounáležitost skupiny lidí, ale též základem pro pochopení myslí osob tuto skupinu tvořících, tím pak i pro pochopení skupiny samotné. Těmito základními existenciálními úzkostmi jsou:

1.strach ze smrti

2.strach ze svobody

3.strach z osamělosti

4.strach ze ztráty smyslu života

Lze tedy říci, že Romové jako ucelená skupina osob v zásadě sdílejí tyto úzkosti a jejich vnímání; stejně tak prožívání těchto existenciálních úzkostí má zásadní vliv na celkový charakter Romů. Poznání těchto úzkostí a způsobů, jak je Romové vnímají, vysvětlí jednak jejich sebepojetí, jednak způsoby a mechanismy jejich chování.

Je holou skutečností, že se až do dnešních dnů nepodařilo odhalit vnitřní mechanismy chování Romů, jejich hodnotového systému a způsobu života, i když pro pochopení těchto vzorců chování byly používány nejrůznější metody, např. metody kriminologické. Žádná z aplikovaných metod však nepřinesla úplné pochopení „romské duše“ tak, aby na tomto základě mohl být vypracován účinný model řešení tzv. romské problematiky, model, který by vycházel z poznání a jenž by mohl vést k přesně zacíleným výsledkům.

II.1. Strach ze smrti

Strach ze smrti je existenciální úzkostí par excelence, úzkostí o to „úzkostnější“, že bývá skryta. Z důvodů velmi dobře odhalitelných bývá opomíjena i samotnou psychoanalýzou.[14] U Romů však jde o úhelný základ jejich životních postojů.

Význam smrti v životě je obdobný smyslu majáku.[15] Je to cíl, konečná stanice, jež má v sobě sílu buď zbavit život veškerého smyslu, nebo člověka uvést do jiné, autentické formy bytí. Podívejme se, jak se smrt vnímá nejen v majoritní euroamerické společnosti, ale v podstatě všude, kde se vyskytla jakákoliv lidská kultura.

Smrt jako nejhlubší reflexe života je vlastní všem náboženským systémům. Lidé ve všech kulturách k ní mají významný vztah, ať již věří v život posmrtný jako křesťané či muslimové, nebo věří v reinkarnaci jako buddhisté, hinduisté nebo drúzové. I pro ateisty, pro které po smrti již není nic, je smrt bezpečným útočištěm.

Ne nadarmo i archeologové často mluví o různých kulturách v souvislosti s kultem pohřbívání mrtvých. Do dnešního dne je pohřebnictví vnímáno jako velmi důležitá společenská služba a stát garantuje každému zemřelému člověku jistý standard nakládání s jeho neživým tělem.[16] Do dnešního dne je generálně odsuzováno, jestliže se k lidským ostatkům společnost či jedinec nechová způsobem, který je v souladu s obecně vnímanou morálkou, ba dokonce je pokládáno za odsouzeníhodné, jestliže se s  tělem pozůstalí nerozloučí v rámci ritualizovaného obřadu. Smrt je vnímána jako konečné útočiště a její existence není ani na překážku přetrvávajícímu vztahu. Velmi krásně to vystihl Jan Neruda v básni Matičce.[17]

Zcela jiným způsobem nahlížejí na smrt Romové. Dokonce ani Židé, další národ žijící na euroamerickém prostoru v diaspoře, se svou strašlivou zkušeností šoa, toto vnímání smrti jako něčeho nebezpečného a nejistého s Romy nesdílejí. Židé totiž měli svoje vlastní hřbitovy – pravda, nedostatečné a často hanobené, ale měli je. Pouze Romové byli psanci, kterým byl pohřeb na hřbitovní půdě odepřen. Byli na tom hůře než sebevrazi a nekřtěňátka a podle středověké tradice, přetrvávající až do 19. století, jim byla vymezena místa bez křesťanského výkropu v koutech hřbitova, obvykle poblíž kostnice nebo márnice. Pohřeb psance, jehož postavení se ve středověku blížilo postavení cikána, popsal Théophile Gautier v úchvatném romantickém románu Kapitán Fracasse, když líčil pohřeb potulného herce.[18]

Smrt byla pro Romy traumatem nejen kvůli ní samotné, ale i proto, že ani ona nepřinášela úlevu, spočinutí a bezpečí. Pohřeb byl velmi riskantní a stresovou záležitostí. Romové se báli, že mrtvola bude zohavena a nebude jí dopřáno klidného spočinutí v hrobě. Pohřeb byl nebezpečný i pro ty, kteří ji pohřbívali, neboť přitom mohli být napadeni. Romové těmto rizikům museli čelit v některých evropských zemích ještě ve 20. století. Je popisována praxe, jak se kočovní Romové pohřbívali své zemřelé při cestách či v lesích.[19] Aby hrob nebyl snadno identifikovatelný, a tím se předešlo možnosti jeho zhanobení, byli romští mrtví pohřbíváni vstoje. Následně byl hrob srovnán s okolním terénem tak, aby byl co nejméně nápadný, což pochopitelně znemožnilo i další pietní uctívání místa rodinnými příslušníky.

To, že vnímání smrti jako přirozeného útočiště není do dnešního dne pro Romy samozřejmé, je možno vypozorovat i z jejich dnešního chování. Například v Brně je ze strany některých evidentně nikoliv rasisticky orientovaných členů majoritní společnosti vnímáno jako nepatřičné, že rodiny olašských Romů si zakupují na brněnském ústředním hřbitově nejlepší hrobová místa, většinou po starých německých podnikatelských a šlechtických rodinách, a instalují na ně svoje honosné pomníky s bohatou výzdobou.[20] Z hlediska prožitých traumat je však počínání těchto romských rodin zcela pochopitelné; konečně si – poprvé v celé historii Romů – užívají smrti a jejího bezpečí. Poprvé je tak místo odpočinku zemřelého pro romskou rodinu i symbolem ukotvení v prostoru a žije v něm i v čase. Hrob se stává jasným předělem mezi minulostí a budoucností.[21]

Z tohoto pohledu na trauma smrti jako nebezpečné součásti života se také jeví v jiném světle stále protahovaná kauza romského koncentračního tábora v Letech.[22] Tábor v Letech u Písku stál totiž v místě, kde je dnes jeden z největších vepřínů jižních Čech. Jako pietní místo byl vybrán neautentický prostor, který se nachází za bývalým táborem a je často zasažen nevábným odérem zvířecích fekálií.

To, že přes četné sliby vlády, ČSFR i ČR i nátlak Evropského parlamentu není možné uctívat romské zemřelé na autentickém místě jejich smrti dokládá, že smrt je nebezpečná nikoliv jen pro sebe samu, ale i kvůli tomu, co přichází po ní. V dnešní době, kdy byla otázka vykoupení vepřína opakovaně diskutována v médiích, se žádost Romů o vybudování památníku na autentickém místě obrací proti nim s poukazem na ekonomickou neefektivnost takového jednání a nehospodárnost požadavku.

Pro Romy však znamená odmítnutí jejich žádosti na přesun vepřína a vybudování autentického pietního místa v jejich hlubokém podvědomí ještě i něco dalšího: každá násilná smrt je nesmyslná, a pro smrt v koncentračním táboře to platí nesčetněkrát více. Jediné, co může takovou smrt ospravedlnit a pomoci překonat trauma z ní, je dodat jí smysl. Smyslem smrti může být archetypální oběť. Dnešní Romové podvědomě vnímají a interpretují smrt svých předků jako oběť položenou jimi na oltář humanismu a spravedlnosti.

Smutek po jejich obětech je stále živý a žádají, aby tento smutek byl majoritní společností uznán, ba dokonce jí sdílen.[23] Žádají, aby vybudováním památníku majoritní společnost tuto jejich oběť na oltář demokracie uznala a přijala. Hluboce symbolickým aktem přijetí romské oběti by majoritní společnost také implicitně uznala právo Romů na participaci na demokratické a humanistické společnosti, pro kterou byla oběť učiněna. Ve vnímání samotných Romů nebylo jejich právo účastnit se na demokratické a humanistické společnosti (přes jeho ústavní zakotvení) fakticky realizováno. Ve skutečnosti toto právo spoluúčasti vlastně neexistuje a problém vepřína v Letech jeho neexistenci potvrzuje.

Obdobná situace je i s druhým bývalým koncentračním táborem v Hodoníně u Kunštátu na Moravě, kde donedávna byl původní barák koncentračního tábora využíván v rámci místního rekreačního objektu. Po vykoupení tohoto objektu vládou za účelem zřízení romského památníku  informačního centra bylo však vedení této instituce svěřeno nikoliv Muzeu romské kultury v Brně, ale zcela nelogicky jej má vést Muzeum Jana Ámose Komenského. Přitom to byl spoluzakladatel Muzea romské kultury, významný romský představitel ing. Karel Holomek, který o zřízení tohoto informačního a pietního místa dvacet let usiloval. I na této úrovni je Romům vládou odpíráno podílet se na tvorbě svých vlastních dějin.

Kulturologové uvádějí, že ústní tradice je živá po dobu maximálně šesti generací, pak ve své autenticitě zaniká. Nejméně poslední tři generace – tedy po dobu, která je nezpochybnitelně vlastní pamětí každého jedince – však Romové znovu a znovu čelí fenoménu smrti jako nebezpečnému zakončení svých dnů, které přináší další nebezpečí; pro mrtvého i pro ty, kteří jej budou oplakávat. Nejstarší generace si ještě pamatuje vyhlazovací a koncentrační tábory, zejména koncentrační tábor v Osvětimi.[24] Mladší generace je traumatizována násilným aktem podle zákona č. 74/1958 Sb. o trvalém usídlení kočujících osob, který přinesl sociální smrt i smrt skutečnou řadě z nich.[25] Nejmladší generace má v živé paměti několik rasově motivovaných vražd mladých Romů, zejména pak Tibora Danihela v Písku roku 1993, Tibora Berkyho ve Žďáru nad Sázavou roku 1995 a Oty Absolona ve Svitavách roku 2001.[26] Novým připomenutím, že pouhá sounáležitost s romským etnikem přináší sama o sobě nebezpečí, byl útok na romské obydlí ve Vítkově, při kterém byla celoživotně zmrzačena dvouletá Natálka. Za této situace nejen nedochází k odeznívání traumatu ze zbytečné násilné smrti, ale toto trauma je znovu posilováno dalšími zkušenostmi téhož druhu a přenáší se na ještě kvalitativně jinou úroveň.

V romském folkloru se strach ze smrti a bloudících duchů projevuje neustále. „Mule“ jsou mrtví, kteří nemají klid – jak by mohli, když nemají hrob … Smrt je něco, co je setrvale přítomno, z čeho je nutno mít neustálý strach.[27] Být mrtev není pro Romy způsob existence, kterou by bylo možno vyjádřit dokonavým stavem: pro skutečné pochopení romského vnímání „stavu mrtvolnosti“ by byl vhodný pouze průběhový čas, který by ovšem nevyjadřoval umírání, ale smrt jako svébytný jev, který je na začátku ohraničen smrtí a který stále přetrvává. Pro Romy je přirozené, že i mrtví jsou s nimi přítomni a bez ohledu na svůj „mrtvolný stav“ jsou součástí jejich života.[28] Z tohoto hlediska předěl mezi životem a smrtí není Romy vnímán jako něco zásadně antagonistického.

Smrt je hrozná spíše jinou svou složkou: totiž nemožností změnit svůj stav, svou pasivitou. Být mrtvý znamená ztratit vládu nad svým životem a ztratit možnost začlenit se do romského společenství – to je ten aspekt, který vyvolává v Romech další úzkost. Že takového nepokojného stavu je třeba se bát a není nutno po něm nikterak toužit, je nabíledni. Možná, že tento pocit nekonečné úzkosti ze smrti a mrtvolného bytí je jedním z podvědomých důvodů, proč mezi Romy prakticky neexistují sebevraždy.[29]

V romském pojetí si smrtí nelze polepšit, stejně jako si nelze zásadně polepšit životem. Tak se smrt a strach z ní stal setrvalým zdrojem úzkosti, z níž nelze uniknout ani životem, ani smrtí. I bez dalšího psychologického zkoumání je zřejmé, jak zhoubné důsledky tento primární strach a úzkost mají, jak ochromující silou ovládají každého jedince a znemožňují mu rozvinout jeho potenciál i aktivní rozměr jeho osobnosti.

Table of Contents

Titulná strana

O romské otázce v pojetí Kláry Samkové

Knize Kláry Samkové na cestu

Cesta otázek

I. Úvod do problému

II. Pohled existenciální (psycho)analýzy

II.1. Strach ze smrti

II.2. Strach ze svobody

ad II.2.1. Svoboda jako možnost uplatnit svoji vůli, svobodně se rozhodovat a jednat

ad II.2.2. Svoboda jako samostatnost, nezávislost (národa, státu)

ad II.2.3. Svoboda jako volnost pobytu a pohybu

ad II.2.4. Svoboda jako stav toho, kdo ještě neuzavřel sňatek

ad II.2.5. Svoboda jako stav bezstarostnosti a neomezenosti (různými povinnostmi)

II.3. Strach z osamělosti

II.3.1. Odloučenost od majoritní společnosti a státu, ve kterém Rom žije,

II.3.2. Odloučenost od romské komunity

II.3.3. Možnost či nemožnost využívat vlastní schopnosti

II.4. Strach ze ztráty smyslu života

III. Základní psychologické potřeby

III.1. bezpečí

III.2. náležení někam

III.3. identifikace

III.4. láska

III.5. úcta

III.6. prestiž

IV. Psychické trauma a jeho terapie

V. Závěr