OBSAH

Titulka

Copyright

Venovanie

Úvod

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

O autorke

Audioknihy

Vydavateľstvo Publixing

Vydavateľstvo Publixing

Vigil

Super jídlo pro superděti

Umění rychlejšího běhu

List zo záhrobia

Copyright

CALIGO

Monika Šimkovičová

Copyright © Monika Šimkovičová, 2019

Copyright © Publixing Ltd, 2019

Vydal Publixing Ltd

2 Hope Cottage, Reading Road

Woodcote, RG8 0QY, Veľká Británia

v roku 2019, v edícii SCIFI

www.publixing.com

1. vydanie

Produkcia

Michal Kočí a Ivan Sabo

Jazyková úprava

Ján Litvák

Foto na obálke

Lucia Senášiová

Grafika

Hazem Talaat

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN: 978-0-9927573-2-8

Venujem synovi Jankovi,

ktorý mi dodal odvahu meniť veci,

ktoré zmeniť môžem.

ÚVOD

Nachádzame sa v budúcnosti nie až takej vzdialenej, keď stále väčšie nároky rýchlo rastúcej populácie viedli k nehoráznemu drancovaniu prírody. Ľudia dokázali nenávratne zmeniť celý ráz svojej planéty. A to aj napriek tomu, že postupne výrazne obmedzili svoj extravagantný životný štýl. Pud sebazáchovy ich nakoniec donútil žiť omnoho skromnejšie, ale aj tak už nedokázali zabezpečiť nič pre ďalšie generácie.

I keď už neplytvali vodou a naučili sa striedmejšie stravovať, väčšina druhov zvierat a vtákov vyhynula. Zničená príroda a ďalšia plocha vyčlenená na produkciu potravín ich obrali o ich životný priestor. Zem bola vyprahnutá, zdevastovaná a príroda sa začala zúrivo brániť.

Ľudia museli bojovať so stále ničivejšími tropickými búrkami, hurikánmi a nekonečnými lesnými požiarmi. Dažďová voda s vysokým obsahom kyseliny sírovej sa postarala o dokonanie diela skazy.

Nikdy v minulosti ľudia nedokázali dôstojne riešiť žiadnu z veľkých kríz, a preto až keď následné epidémie zlikvidovali viac než polovicu populácie, začali si ľudia pomaly uvedomovať, že robia niečo zle. Pochopili, že vo svojej podstate nie sú o nič múdrejší ako ich predkovia. Ľudstvo nepostretla žiadna obrovská katastrofa, ako sa predpokladalo už stáročia predtým. Náš svet prechádzal pozvoľným, otrasným a nevyhnutným rozkladom...

Výskumy jednoznačne ukázali, že na život na Zemi zostáva človeku možno len desať rokov.

1

Napriek tomu, že jasne vnímala celú tú bezvýchodiskovú situáciu okolo seba a vedela, ako sa to všetko skončí, robila len to, čo by urobil každý. Zmätene pobehovala sem a tam, potláčala všetky tie hrozné myšlienky do úzadia a myslela len na jedinú vec – nájsť svoju malú dcérku.

Z oblohy sa valil hustý zapáchajúci dážď, ktorý jej komplikoval výhľad, no napriek tomu v jednom momente zazrela na obzore žltú vetrovku. Zúrivé hučanie vetra, rozbúrené more a vlny narážajúce v krátkych intervaloch do neďalekej skaly tlmili jej zúfalé volanie.

„Jora! Jora!“ rozliehal sa planinou zachrípnutý a stále tichší hlas. „Jora! Jora! Jora!“ opakovalo sa už tak dlho, že by to človek mohol považovať za ozvenu.

Delilo ich možno už len sto metrov, keď žmurkla, rýchlo si pretrela oči bičované dažďom, a vtom zbadala, ako obrovská vlna zmietla malý žltý bod pri útese. Bolo to, ako keď sa vynorí dračia hlava a jazykom oblizne skalu.

„Jora!“ zašepkala poslednýkrát a klesla na kolená do blata.

Búrka ešte viac zosilnela. Nekonečné množstvo odporne hnedých mrakov sa zbiehalo dohromady. Vytváral sa z nich desivý chuchvalec, ktorý sa rýchlo menil na zúriacu beštiu padajúcu pod ťarchou svojej váhy. Zem sa po štvrtý raz silno otriasla a domami posiate údolie zmizlo v ohnivom prepadlisku. Telo mladej matky sa ešte chvíľu vznášalo nad bublajúcou a syčiacou priepasťou, aby sa nakoniec zmenilo v popol a zmizlo v horúcom dychu Satanovej čiernej papule.

Erupcia sopky Katla prerazila ľadovcový príkrov ako nič. To, čo bolo do tejto chvíle pre obyvateľov Krajiny ohňa a ľadu nepredstaviteľné, stalo sa skutočnosťou. Niektoré mýty zo starých čias začali nadobúdať reálnu podobu. Najmä tie o konci sveta.

2

„Island je na kusy!“ povedal Ervyn a vytiahol si irenu z ucha. Chlapci, ktorí sedeli v tráve okolo neho, sa striedavo pozerali jeden na druhého. Nenašiel sa nikto, kto by teraz dokázal zo seba vydať jedinú vetu.

Ani jeden z prítomných mladíkov by to pravdepodobne nevedel nijako racionálne vysvetliť, ale s Ervynom sa cítili v bezpečí. A dnes si opäť každý z nich v duchu blahorečil, že sa asi rozhodol správne. Väčšina členov tohto zoskupenia už ireny radšej ani nepoužívala a práve preto to teraz s nimi poriadne zamávalo.

Po chvíli sa k nim priblížilo chudé nenápadné dievča. V ruke zvieralo tú malú kovovú vecičku, ktorú si práve vytiahlo z ucha a zmohlo sa len na stručný komentár: „Už sa to začalo.“

Lenže ťažko sa dalo v tom čase hovoriť o nejakom začiatku. Podobné veci sa diali už veľmi dlho a všetci to vedeli. Len pred pár mesiacmi sa definitívne roztrhla Afrika na tri časti. Krátko nato zalial trhliny, miestami široké aj niekoľko kilometrov, zdivočený oceán.

Ireny vibrovali každú chvíľu a ľudia po celom svete počúvali neustále varovania. Mnohí ich už ignorovali, kašľali na pribúdajúce zvesti o tom, kde sa čo stalo. Postupne upadali do ťažkých stavov apatie alebo sa zmietali v nekonečných depresiách.

Ugo, sotva šestnásťročný chlapec, sa po informácii o Islande zatriasol, ako keby ho zamrazilo.

„To je masaker!“ zmohol sa len na krátku vetu a rýchlo sa snažil ukryť pred zrakmi ostatných. Zelený od strachu a mučený predstavou, čo sa stalo s jeho strýkom a tetou, zaliezol k neďalekým skalám a potajomky sa rozplakal.

„Prečo aspoň raz neohlásiš nejakú dobrú správu?“ vzlykal a díval sa na toho malého zlého sviniara vo svojej dlani. „Nenávidím ťa!“ zakričal a položil irenu na veľký balvan. Vzal do ruky kameň a treskol ním z celej sily o balvan. Irena zmenila tvar, ale blikala ďalej. „Nenávidím ťa!“ kričal a búchal kameňom až do chvíle, kým prestala vykazovať známky „života“.

Skupina mladých rebelantov na čele s Ervynom, ktorí sa snažili uchvátiť pre seba ešte nejaký kus prírody a žiť ďaleko od civilizácie, sa usadila práve tu v Údolí gejzírov. Bol to jeden z mála kúskov sveta, kde ešte voľne pobehovali nejaké zvieratá a kde rástli pre ich život potrebné čierne bobule. Zároveň to bolo miesto, ktorému sa z nepochopiteľných dôvodov vyhýbali takmer všetky prírodné katastrofy. A okrem toho, tie deti chceli byť čo najďalej od ľudí. Mali na to svoj zvláštny dôvod.

Keď sa pred pár mesiacmi prvýkrát stretli na dohodnutom mieste, nikto z nich netušil presný cieľ ich spoločnej cesty. Všetci sa rozhodli nasledovať Ervyna, lebo mu verili. Nikto zatiaľ nepoznal ani jeho presný plán, ale v období plnom katastrof, zmätkov a chaosu sa im práve tento mladý muž javil ako jediná silná a vyrovnaná osobnosť. A táto generácia to teraz potrebovala zo všetkého najviac.

„Našiel som pre nás naozaj dobré miesto!“ oznamoval im Ervyn, keď sa v stanovenom čase zhromaždili pri dronbuse. Decká vo veku od štrnásť do zhruba dvadsať sa tlačili v rade pri nástupe a v ich očiach bolo jasné odhodlanie veľkých bojovníkov. Každý mal so sebou zbalených len zopár vecí. Tak zneli pokyny na letáku, ktorým Ervyn vyzýval všetkých rovesníkov, aby opustili veľké mestá a vzdali sa života so svojimi rodinami.

Mladými po celom svete zbožňovaný a všetkými rodičmi nenávidený dvadsaťdvaročný chlapec si Údolie gejzírov vraj vyhliadol už dávno. Všetkým vysvetlil, že ho zaujala opustená osada, v ktorej zostali obývacie bunky vo výbornom stave. Boli ako nedotknuté.

„Asi ich ešte nestihli recyklovať,“ povedal a tváril sa veľmi spokojne.

Každý vedel, že zákon znie jasne: ak niekto definitívne opustí svoje obydlie a bude opustené dlhšie ako rok, buď sa zrecykluje, alebo ho môže obsadiť ktokoľvek iný.

Drony, ktoré Ervyn využil pri svojom prieskume, mu v priebehu niekoľkých predošlých mesiacov namerali všetky dôležité parametre tohto územia. Síce len minimum miest so solárnymi stĺpmi a panelmi, ešte menej záložných solárnych batérií, ale na život, aký sa rozhodli viesť, to úplne stačilo. Voda dostupná len pár desiatok metrov, zázrakom neporušené brezové lesy, gýčový vodopád a zelený kopec s vysokým stromom na svojom vrchole.

Chlapci museli pri nakladaní vecí do dronbusu preukázať aj trochu vynaliezavosti, lebo z praktických dôvodov bolo treba naložiť aj päť menších dvojmiestnych skytrotorov. Tie sa im zídu na zásobovanie alebo pre prípad, že by musel niekto niekam cestovať.

Po chvíľke vzrušeného a trochu chaotického pobehovania sa všetci postupne upokojili a upreli na Ervyna zvedavé pohľady.

Bol to pre neho veľmi silný moment. Díval sa na nich a uvedomil si, že toto je presne tá chvíľa v živote, ktorá sa raz ukáže ako kľúčová. Hlboko veril, že keď sa jedného dňa obzrie späť na všetky tieto udalosti, ktoré tak dokonale do seba zapadajú, nebude si ani vedieť predstaviť, že by sa to mohlo udiať inak. Všetkým, ktorí sa ho rozhodli nasledovať, prisľúbil, že sa postará o to, aby nikomu nič nechýbalo a oni mu dôverovali.

Blondínka s ťažko vysloviteľným severským menom, ktorú neskôr radšej premenovali na Blondi, sa ujala postu zdravotníčky. Dokázala ako jediná bez problémov monitorovať transportný systém liečivých látok v mikrokapsuliach, ktoré kolovali v krvi každého z nich už od narodenia.

V čase, keď pred zhruba tridsiatimi rokmi vyhynula takmer polovica populácie, implantovanie nanobotov do krvi tých, ktorí prežili, bolo povinné. Takisto všetkým nasadili do tela preventívne kapsule s liečivými látkami.

„Neočakávam, že nás práve tu prekvapí nejaká psota, ale som celkom rád, že ťa tu máme,“ povedal jej Ervyn, keď zistil, čím sa Blondi zaoberá.

„Budeš naša opravárka?“ rýpol do nej Ugo a v duchu si pomyslel, že bude asi najlepšie, keď sa ubytuje čo najbližšie k nej. Jeho večný strach z akejkoľvek choroby či pohromy z neho doslova sršal, aj keď sa zo všetkých síl snažil zakryť ho.

„Ja som skôr dispečerka,“ zasmiala sa pekná blondínka.

Ich počiatočné nadšenie striedali menšie problémy, ale ani tie nedokázali nikoho odradiť od jeho rozhodnutia. Solárnych stĺpov bolo naozaj veľmi málo. Nikto nechcel úplne stratiť možnosť komunikovať so svetom a tak bolo treba niečo vymyslieť.

„Navrhujem, aby sme už teraz dali nabiť všetky vykurovacie telieska, nech nás nezaskočí zima!“ povedal Ugo. „Koľko tu asi tak trvá zima?“ pozrel sa na Ervyna.

„Päť týždňov ako všade inde, ale tu sú mrazy omnoho krutejšie. Prvú zimu možno zvládneme, ale do tej ďalšej si radšej vykopeme pekný tunel.“

„Budeme žiť pod zemou?“ spýtala sa prekvapená Mima a rozhliadla sa okolo seba. „Čo sme krtkovia?“

„Presne tak si to predstavujem! Každý si vykope dieru do zeme, zalezie do nej až po krk tak, aby mu trčala iba hlava a takto prežijeme celú zimu,“ povedal Ervyn vážnym hlasom.

Malého Uga to vydesilo, vypleštil na neho oči a až keď si všimol, že sa ostatní smejú, rozosmial sa aj on.

„Verte tomu, že príde deň, keď to oceníme!“ poznamenal Ervyn a pustil sa do prideľovania obývacích buniek.

„Táto je poškodená zo všetkých strán!“ zvolala smutne Dalia, najvyššie dievča zo všetkých a motala sa s batôžkom okolo konštrukcie. Strčila do nej. Zdala sa pevná. Jedným okom tajne pozorovala ostatných, či sú na tom s ubytovaním lepšie ako ona.

„To sa opraví,“ upokojil ju Ugo. „Je to priesvitný betón a ten sa dokáže opravovať úplne sám. Stačí, keď naň bude chvíľu svietiť slnko.“

„Mám výhľad na vodopád!“ zvýskla od radosti Mima a začala tancovať.

„Si v nesprávnej bunke!“ zasmial sa trochu zlomyseľne Ren. „Tá tvoja je z druhej strany.“

Mime zmizol úsmev z tváre, ale pokorne sa presunula tam, kde bolo pre ňu určené miesto.

„Tu si môžeš vytvoriť konečne ten svoj svet!“ povedal Ervyn a kývol na mierne zmäteného Rena. Jeho si všímal najviac, pretože práve o ňom tak trochu pochyboval. Poznali sa odmalička a Ervyn vedel, že Ren je tu s nimi z výsostne osobných dôvodov. Vedel o ňom, že sa pripravoval a veľmi tešil na odlet zo Zeme, ale v poslednej chvíli si to rozmyslel rovnako ako on. Ren by mu nedokázal na priamu otázku – Ideš s nami? – odpovedať Nie. Preto mu ju Ervyn ani nikdy nepoložil. Ren ho nasledoval sám.

Zaujímavá menšia budova z priesvitných ľahkých panelov, akých bolo v osade len zopár, bola ideálnym priestorom pre mladého biológa.

„Veci ti dorazia o dva dni,“ poznamenal Ervyn a vydal sa na obhliadku svojho obydlia. Nevybral si tú najlepšiu stavbu, ale menší domček tesne pod skalou. Výhodu mal len v tom, že bol najbližšie k solárnemu stĺpu a jeho steny boli pokryté vrstvou kovovej peny. Stačil len malý elektrický impulz a interiér sa zohrial na príjemnú teplotu.

Ervyn bol nakoniec pyšný na to, s akou vynaliezavosťou a dôvtipom spolu relatívne rýchlo dotvorili tábor. Po celý ten čas ho prenasledovala už len jediná otravná myšlienka: ako im vysvetlíš, že treba vykopať tunel k bunkru, o ktorom vieš v tejto chvíli len ty sám?

Ren, ktorý sa napriek počiatočným obavám nakoniec najrýchlejšie udomácnil, sa v priebehu pár dní pustil do svojej práce a po pár mesiacoch dospel k jasnému záveru. Bol presvedčený, že medzi zníženými hodnotami pH vo vode a mŕtvymi rybami v neďalekom jazere je jasná a úzka súvislosť. Už na začiatku upozorňoval na to, že výrazne kyslé prostredie napomáha uvoľneniu toxických kovov a zabraňuje tvorbe fytoplanktónu.

Bol rád, že sa môže o všetky svoje poznatky deliť s dievčaťom menom Lavena. Tá sa pri ňom motala od prvého dňa, pretože z neho cítila najväčší pokoj a už po týždni bolo jasné, že tí dvaja chcú spolu zdieľať spoločný priestor.

Ervyn ho prišiel informovať o konci existencie Islandu, pretože vedel, že Ren už dlho odmieta počúvať svoju irenu. Lavena niečo z ich rozhovoru započula a stiahla sa radšej do kúta. Nechcela, aby ju videli, ako sa trasie od strachu.

Keď Ervyn odišiel, priblížila sa k Renovi a v tichosti ho pozorovala. Dala by čokoľvek za to, aby vedela, čo mu v tejto chvíli víri v hlave.

„Ešte párkrát zaprší toto svinstvo a sme úplne v hajzli!“ povedal po chvíli Ren, odtiahol sa pomaly od mikroskopu a pokračoval smerom k Lavene: „Pozri, tu to vidíš úplne jasne! Ani tu nie sme pravdepodobne v žiadnom raji! Kyselina vo vode zabraňuje tvorbe enzýmov, ktoré umožňujú rybím larvám opustiť vajíčko!“

„Kde?“ spýtala sa potichu Lavena. Priblížila sa k nemu, prekrížila si ruky na prsiach a začala si končekmi prstov šúchať ramená. Robila to vždy, keď bola nervózna alebo zmätená. Ren to neznášal.

„Posledný severný ostrov,“ odpovedal a opäť sa sústredil na čosi zelené pod mikroskopom.

„Ako dlho?“

„Tentoraz to trvalo vyše štrnásť hodín,“ zamumlal a plesol jej po rukách. „Nerob to! Vyzeráš pri tom ako magor, Lavena!“

„Koľko?“

„Koľko čoho?“ pozrel sa na ňu a zakrútil nechápavo hlavou.

„Ľudí predsa.“

„Ešte sa nevie.“

Bolo už všeobecne známe, že všetky živé organizmy v pôde boli dlhší čas vážne poškodzované s každým nástupom desivého hnedožltého mraku. Krúžil takmer dva roky okolo celej planéty. Vždy, keď sa rozhodol niečo zo seba vypustiť na aj tak znivočenú zem, zanechával po sebe kruté stopy.

„Niekedy mám pocit, že ho niekto riadi diaľkovým ovládaním!“ povedal Ren a Lavena sa k nemu prekvapene otočila.

„Prečo si to myslíš?“ zakrútila hlavou.

„Všimla si si, že vždy vypúšťa to svinstvo inde?“

„Nevšimla.“

„Lieta si okolo celého sveta a nikde nezaprší dvakrát! Vieš o tom, že na Východe ho volajú Satanove šťanky?“

„Možno to nie je mrak, možno je to bubák!“ zahundrala hrubým hlasom a začala sa smiať. „Ja poznám len názov Urina. Tak ho volajú u nás a pokiaľ viem, aj všade inde.“

Lavena bola vo svojej podstate až príliš plachá a vystrašená, než aby sa snažila medzi ostatnými presadzovať ako filozof. Jej reakcie pôsobili veľmi často infantilne, ale Ren tomu rozumel. Nepatril medzi tých, ktorí ju medzi sebou len tolerovali.

Zaujímal sa už od samého začiatku výskytu hnedého mraku o všetky dôsledky tohto javu. Prekvapilo ho, že niektoré tropické mikroorganizmy dokázali tieto kyseliny rýchlo stráviť. Iné typy mikroorganizmov však postupne vyhynuli. Ich enzýmy boli kyselinami z dažďa denaturované, zmenili postupne tvar a stali sa nefunkčnými. Časom sa tak vymyli z pôdy po celom svete všetky základné živiny.

Kto sa v čase vyčíňania Uriny neukryl, niesol následky. Vtáky padali k zemi, ľudia trpeli vážnymi dýchacími problémami. Väčšina z nich im po krátkom čase podľahla. Stromy boli poškodzované kyslým dažďom viacerými spôsobmi. Voskovitý povrch listov sa rozkladal a ubúdali živiny, takže stromy sa ľahšie poškodili silným mrazom, ktorý zúril každý rok celých päť týždňov bez prestávky.

Ervyn vošiel po pár hodinách opäť do Renovho laboratória a prisadol si k jeho stolu. Mal vždy nesmierne dôležitý a vážny výraz. Taký ten výraz tu nie je nič na smiech, vážení.

„Ty máš stále takýto meravý ksicht?“ spýtala sa Lavena a ponúkla mu bobule, ktoré nazbierala popoludní. Bol ich plný košík.

Ervyn sa do nich pustil a tvárou mu preletel náznak úsmevu. Rena však neoblafol. Vnímavý chlapec, ktorý ho už mal „v oku“ po celý svoj doterajší život, hneď vedel, že je to strojený úsmev.

„Ireny už pár hodín mlčia,“ povedal po chvíli s plnými ústami Ervyn.

„Ja ju mám na háku! Mám ju odpojenú už ani neviem, ako dlho,“ reagoval Ren. „Ale normálne predsa drnčia v jednom kuse, nie?“

„Dosť čudné ticho,“ vyšlo zo zadumaného Ervyna, ktorý sa s veľkým záujmom obzeral okolo seba a čudoval sa, ako si to tu pekne s Lavenou zariadili.

„Možno sú zničené vysielače.“

„Nemyslím. Ale to ticho je fakt desivé,“ ukončil Ervyn debatu a vybral sa na obhliadku. „Mima vraj videla na kopci pod stromom medveďa a to si teda nenechám ujsť. Vidieť ozajstného živého medveďa bol vždy môj sen!“ poznamenal ešte pri odchode.

„Kedysi ich tu bolo vraj toľko, že na jedného človeka pripadali štyri kusy,“ volala za ním Lavena s úsmevom.

„Azda budem mať šťastie a uvidím aspoň toho posledného!“ dodal Ervyn od dverí a vystrúhal smerom k nej široký zubatý úsmev.

Lavena, ktorá bola jediným Spiacim v tejto skupine, sa išla práve uložiť spať, keď za ňou prišiel Ren.

Ťažko teraz nachádzal vo svojich myšlienkach niečo milé, čím by ju trochu potešil. Bola citlivá, možno dokonca trochu psychicky labilná, ale všetko, čo sa dialo, niesla statočne. Nikdy sa po žiadnej zlej informácii úplne nezosypala. Len tak v norme.

Odsunula sa na ležadle nabok, aby si mohol prisadnúť a rozprávala mu útržkovito o veciach, ktoré ohlásila jej irena v posledných dňoch. Mala ju naladenú len na južnú pologuľu. Ľudia sa vraj po celom svete len prizerajú, ako kyslý dážď postupne pôsobí eróziu starobylých vzácnych stavieb a sôch a pácha nehorázne škody.

„Ja viem veľmi dobre, čo dokáže kyselina sírová, keď zreaguje s vápnikom v kameni,“ povedal Ren a prikryl ju dekou.

„Normálne sa z neho vytvorila sadra. A postupne sa mrví. Všetky historické stavby sa rúcajú!“ šepkala so zavretými očami. „Stačilo pol roka a celý svet sa zmenil.“

„Keď sa to všetko skončí a my prežijeme, mali by sme asi začať rokom nula.“

„A prežijeme?“ zašepkala v polospánku.

Ren neodpovedal, len ju pohladil po vlasoch a vypol jej svetlo na náramku. Položil jej opatrne ruku na plece a cítil, ako sa jej telo nepatrne dvíha a po chvíli klesá. Po pár minútach pozorovania si ľahol k nej, zavrel oči a snažil sa napodobňovať spánok. Aké úžasné vyslobodenie aspoň na pár hodín z tohto pekla majú tí šťastlivci Spiaci! – pomyslel si.

3

Mladučká Andrea dlho zvažovala, či sa k skupine rebelantov pridá. Mala by to s rozhodovaním omnoho jednoduchšie než väčšina ostatných. Nemusela by s ťažkým srdcom opúšťať svojich blízkych. Oni ju opustili skôr.

S mnohými z týchto mladých dobrodruhov bola síce v častom spojení, ale o niečo viac ju priťahovala spolupráca s Centrom pre výskum ľudskej pamäti. A okrem toho – život samotárky ju v podstate celkom bavil.

Andrea patrila medzi tých pár ľudí na svete, ktorí po celý život zaznamenávali všetky informácie bez rozdielu. A to už od útleho detstva. Boli aj takí, ktorí si dokonca pamätali prvý deň po svojom narodení. Nesúviselo to so žiadnym hobby ani s emotívne napätými situáciami. Jednoducho to boli ľudia s fenomenálnou pamäťou.

Svoj život a najmä svoje mozgy dobrovoľne venovali vedeckému výskumu a boli zmluvne viazaní so spoločnosťou S.P.E.R.A., ktorá celý tento výskum viedla. Vedci ich označovali Ditariovia. Význam tohto slova napovedal, že sú to mocní a bohatí ľudia. Predovšetkým bohatí na pamäť.

Keď do S.P.E.R.A. vstúpila po prvýkrát, privítal ju doktor Simon osobne. Ako šéf celého centra sa rád ujímal prvých stretnutí s novými spolupracovníkmi. Starší muž, ktorý o seba veľmi dbal, na prvý pohľad pôsobil sympaticky.

Husté čierne vlasy ostrihané úplne nakrátko zdobili okolo uší šedivé pramene a jeho výrazné čierne oči chránili nezvyčajne husté a dlhé mihalnice. Na fotkách vyzerá ako veľký fešák – hovorievala vždy Andrea, no pri osobnom kontakte ju na ňom postupne rušilo až príliš veľa vecí.

Po pár uvítacích frázach a pohári pramenitej vody s ľadom ju Simon posadil do kresla pred seba a zahájil s ňou jej historicky prvý diversus. Bol len testovací. V centre si chceli byť úplne istí, či je Andrea skutočný Ditari. Chceli vedieť, koľko medzier má jej pamäť a do akej miery môže byť pre ich výskum užitočná.

Z jeho prísnych tenkých pier, približujúcich sa prekvapivo až k jej kľúčnej kosti, zaznelo: „Naozaj len jedno caligo?“

„Jedno, ale celkom dlhé, myslím si,“ odpovedala Andrea a zavrtela sa v kresle. Už v tej chvíli jej začal byť ten človek odporný.

„Vieme presne?“ spýtal sa jej.

„Tri mesiace. Od siedmych narodenín presne tri mesiace,“ povedala a trochu sa odtiahla. Čudný zápach z jeho úst ju nevýslovne dráždil.

„V každom prípade si s jedným caligom výnimočná, vieš to?“

Niekto to volal caligo a niekto to volal výpadok alebo okno. Jej kamarát Barton dával prednosť výrazu okno. Trpel ľahkou formou logofóbie a niektoré slová v ňom vyvolávali pocity úzkosti. Medzi také slová patril aj výraz caligo, hoci to bol oficiálny výraz pre totálny výpadok určitého úseku pamäti.

Andreu vždy zaujímalo, či je ostrov, na ktorom stojí toto výskumné centrum, obývaný ešte aj pôvodnými obyvateľmi. Simon tvrdil, že boli pred dvomi rokmi všetci pozostalí evakuovaní a že sa podarilo zachrániť len pár tisíc ľudí.

Koniec ukážky