Felix Boom

Kiosek na pláži

© Felix Boom, 2011

© Nakladatelství BLINKR, 2011

ISBN 978-80-87579-xx-8

HLAVA I

Můj sladký domove

Část 1

David Besser, urostlý a pohledný třiatřicetiletý muž v rozkvětu sil, v nejlepší formě, několikanásobný milionář ve francouzských francích, se snažil uspořádat si myšlenky. Dělával to tak vždycky, když přišel z práce a sedl si do křesla na terase svého domu v Nice, ať již bylo pozdní odpoledne nebo večer. Aspoň na patnáct minut. Třicet metrů od něj narážely vlny Středozemního moře do oblázkové pláže. Každou noc byly zvukomalebnou kulisou jeho spánku.

Miloval svůj život v pohodě a luxusu, k němuž přišel tak zvláštně. Vážil si ho a tvrdě pracoval.

Nyní však podmínky pro urovnání myšlenek nebyly zrovna idylické. Bylo sice svěží slunečné ráno, zarosené, blyštivé, ale seděl v naprosté tmě jedné z plechových komor eskortního policejního vozu, který ho v Československu v květnu roku 1981 po šesté ráno převážel z centra Prahy na periferii města v Ruzyni do vyšetřovací vazby.

Měl na sobě zničený oblek za tři tisíce franků, drahou košili zmazanou od krve, luxusní polobotky značky Loake bez tkaniček, na rukou pouta, kolem pasu a na nohách „medvěda“, zlomený nos a levý nadočnicový oblouk, evidentní otřes mozku, skoro neslyšel na pravé ucho. Dva vyražené zuby zůstaly ležet na podlaze okrskové policejní služebny na Praze 6. Horní i dolní ret měl rozbitý na pravé i levé straně od několika ran pěstí.

Necítil palec a ukazováček na levé ruce, protože měl zřejmě rozdrcené nervy na oteklém, odřeném a zhmožděném zápěstí. Jeden velmi statečný příslušník Sboru národní bezpečnosti se třemi přihlížejícími kolegy v zádech ho na služebně v Praze 6 mlátil obuškem s neartikulovaným řevem shora do zavřených pout tak dlouho, že mu železo na levé ruce rozdrtilo skoro všechnu tkáň. Jen vřetenní a loketní kost to vydržely. Ten chlap v uniformě SNB musel být nemocný.

David by v souboji na férovku kohokoliv z těch čtyř zbil jednoho po druhém jako nedochůdčata. Ale takhle neměl šanci.

Snažil se zatnout všechny svaly, ale svírající se železo nepřemohl, pouta mu zoubek po zoubku po každé ráně drtila ruku. Jeho rolexky mu předtím policisté sundali.

Když už spadl ze židle, řval bolestí naprosto nepříčetně a válel se po linoleu podlahy služebny v naprostém zoufalství, protože se to nedalo vydržet a svěrače močového měchýře a konečníku povolily, tak jeden příslušník ten amok svého kolegy zastavil. Nařídil povolit mu pouta.

Drahý oblek poněkud pozbyl své noblesnosti, ale ruce na tom byly hůř než ta pozvracená a pokálená látka. Ty nervy na levé ruce byly zničené tak, že se definitivně nevzpamatovaly už nikdy.

Strkali mu pod nos nějaké papíry, aby je podepsal, ale on odmítl. Ukazoval si na levou ruku. Byl levák. Nechali toho.

V tomto stavu ho odvezli na výslech na Městské oddělení Sboru národní bezpečnosti v centru Prahy v Bartolomějské ulici. Cestou se trochu vzpamatoval. Vyslýchali ho chlapi v civilu od kriminálky a přijeli si ho vyslechnout i agenti Státní bezpečnosti.

Byl pomočený, měl stolici rozblemtanou po zadku a stehnech, styděl se, ale přitom byl podrážděný, zaťatý a říkal si, že když se psychicky nesesypal po předchozí nakládačce, tak už nic horšího být nemůže. Byl plný vzteklého vzdoru jako člověk, který si uvědomí, že už nemá co ztratit. Museli byste to zažít, abyste to pochopili. Odmítl rovnou cokoliv vypovídat, žádal advokáta, konzultaci se zástupcem ambasády Francouzské republiky, dožadoval se svých práv.

„To si zkoušej ve Francii, šmejde. Tady jsi doma. Když tady na tebe dopadne socialistická zákonnost, tak se z toho akorát tak posereš, ty prase,“ řekl mu státnicky asi třicetiletý příslušník Sboru národní bezpečnosti neznámého služebního zařazení.

Buď to byl úplný idiot, nebo dostal za úkol hrát toho zlejšího policajta. Ale byl to hodně mizerný herec – deficity intelektu nebylo možno zakrýt ani předem nacvičenými hereckými etudami na škole SNB v „údolí dutých hlav“.

„Jdi do hajzlu,“ procedil David Besser dírami v chrupu.

V Bartolomějské už ho však nebili. Viděli, že měl dost. Mezi těmi policajty nebyl žádný takový tvrďák, jaký byl v 50. letech vždycky po ruce. Zkoušeli to ale podle tradiční taktiky, že zmlácený spíš podlehne psychickému nátlaku. Nejdřív byli skoro hodní. Dovolili mu dokonce se pod dozorem umýt a vyčistit si kalhoty z nejhoršího. Opláchl si obličej od krve. Jeho nos na tom byl špatně, ale zlomená přepážka nebyla vychýlená. Zlomeninou nadočnicového oblouku si byl jistý, už to jednou zažil při fotbale.

„Věříme, že si rozmyslíte ten svůj odmítavý postoj k vyšetřovacím úkonům vedeným ve smyslu trestního řádu naší republiky. Můžete dostat až dvanáct let. Svým doznáním, upřímnou lítostí a vstřícností to vyměníte za osmnáct měsíců podmínky a budete vyhoštěný do 24 hodin. To je dobrá nabídka, nemyslíte? Vidíte přece, že se k vám chováme jako slušný lidi,“ hučel do něj chlapík v civilu v kanceláři, která smrděla cigaretovým kouřem zažraným i do omítky a levného kancelářského nábytku.

Byla to skutečně skvělá nabídka. Měla jednu chybu. David Besser nenacházel důvod, proč by ji měl přijmout. Ten policajt měl být buď o něco chytřejší, nebo měl hrát roli toho hodného o něco lépe. David mu nevěřil ani slovo.

„Jsem občanem Francouzské republiky a jsem nevinen. Strčte si to do prdele a zavolejte na francouzskou ambasádu,“ odpověděl mu hrubě a čekal další nakládačku. Už mu bylo všechno jedno.

Nakonec jenom sepsali protokol, který David Besser znovu odmítl podepsat. Byla v něm kromě rozsáhlého poučení jen jeho jediná věta: „Odmítám všechna obvynění jako nesmisl a nebudu vypovýdat bez advokáta.“ Zapsal: por. Klíček Michal.

David Besser nepodepsal ani poučení, ani vznesení obvinění.

„Necítím prsty na levé ruce. Podívejte se na ni. Jsem levák. Ani kdybych měl tu ruku zdravou, tak bez advokáta nic nepodepíšu,“ řekl odhodlaně a napnul všechny svaly, protože čekal ránu.

Nešli do toho. Ale zkusili to ještě jednou zhurta. Řvali na něj, vyhrožovali mu, sahali si významně na pistole, šermovali mu kolem hlavy obuškem a mlátili jím do stolu. Nakonec to zabalili. Zavřeli ho v mokrých kalhotách do cely předběžného zadržení a ráno ho poslali na zpátky na Ruzyň. Nikoliv na letiště, ale do vyšetřovací vazby…

Do celého toho cirkusu bylo teď vidět jako do čiré sklenice vody. Policajti ho nejdřív nechali deset dnů běhat po České Lípě a po Praze, trávit chvíle s kamarády, chodit do hospody, chodit po úřadech. David si to užíval. Tajní od kriminálky SNB a sedmé správy StB asi také. Nebyl doma sedm let. Den po dni ho opouštěly pochybnosti, jestli je všechno v pořádku a nic mu nehrozí. Ukolébalo ho to. A pak to na ruzyňském letišti přišlo, když chtěl odletět zpátky do Francie, přes Paříž do Nice. Byl zadržen agenty v civilu v odletové hale u pasové kontroly.

Nemohli ho zatknout kvůli nástupu trestu na 22 měsíců nepodmíněně za trestný čin opuštění republiky podle paragrafu 109, jehož se člověk dopustí i tehdy, pokud v cizině ilegálně zůstane, protože zrovna tenhle rozsudek podléhal amnestii prezidenta republiky z roku 1980. Jako francouzského občana ho však obvinili z několika dalších trestných činů spáchaných v ČSSR podle trestního zákona Československé socialistické republiky, jichž se dopustil dříve, než svou vlast ilegálně a poté amnestovaně opustil v roce 1974. Na ty se prezidentský pardon nevztahoval.

To, co se teď právě dělo, byla komunistická estébácká klasika. Pomsta na základě zástupného trestu. Tyhle akce plánovali a řídili šílenci, kteří se nesmířili s tím, že prezident Antonín Novotný nařídil StB ubrat plyn. Pravda, Antonín Novotný ani žádný z jeho nástupců jim v aktivitách tohoto druhu nijak nebránil.

David byl obviněn z rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví podle paragrafu 132 trestního zákona, jehož se jako mladý vedoucí prodejny Masna měl dopustit před odchodem do ciziny. Nevrátil komisionelně sady nožů, sekyr, pilek, ocílek, tři pogumované a tři textilní zástěry, tři řeznické rondony, troje kostičkované kalhoty, nepoužívaný kutr a starší služební dodávku Škoda 1203. Vybavení se nedalo dohledat a auto kdysi dávno někdo ukradl.

Skončilo nepochybně s novými papíry v tehdejší džungli zlodějského veksláckého polosvěta, úzce propojeného se zařízeními Restaurací a jídelen po celé republice. Už tehdy byl tento svět na pomezí nelegálního podnikání, legálních provozoven a prachsprosté kriminality zcela nečitelný.

Škoda byla vyčíslena na 52 000 korun československých. Odpovídalo to podle výše škody trestní sazbě na tři až deset let nepodmíněně.

David byl navíc obviněn z poškozování zájmů Československé socialistické republiky v cizině podle paragrafu 112 kvůli jednomu celkem neškodnému rozhovoru v deníku Nice Matin. V něm řekl, že socialismus je sice pro lidi dobrý, ale příliš nefunguje, zatímco v kapitalismu se obyčejní lidé mají líp.

Tím se vlastně dopustil dvou takřka hrdelních zločinů, které byly trestány ve stejných sazbách jako úmyslné ublížení na zdraví s následkem smrti a vražda.

Už když se narodil, měl v povijanu poukaz na prožití právě takového dne, kterého se mu dostalo v květnu roku 1981.

Část 2

Narodit se koncem ledna roku 1948 jako nevinné dítě rodičů, které do diplomatické mise v Indii jmenoval prezident Československé republiky Edward Beneš, znamenalo o měsíc později, kdy byl v Československu proveden prokomunistický puč v režii tajných služeb Sovětského svazu, být vinen dalších téměř 41 let. Tedy do doby, dokud nebyl koncem listopadu 1989 v Československu proveden další převrat, tentokrát protikomunistický. První převrat řídily tajné služby z východu. Druhý proběhl podle scénáře stejných služeb, avšak v duchu kreativní kooperace s podobnými službami z druhého břehu.

Diplomatická mise docenta mezinárodního práva Jana Bessera v Indii skončila v květnu roku 1948. Byl tenkrát povolán tehdejším ministrem zahraničních věcí Vladimírem Clementisem, svým slovenským spolužákem z Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze, ke konzultacím na ministerstvo.

„Prepáč, Janko, ale v tej Indii končíš. Je to rozhodnutie našej strany a vlády, že v diplomatickom zbore sa musia urobiť opatrenia, ktoré eliminujú vplyv diplomatov buržoázneho pôvodu na zahraničnú politiku Československa. Je mi to ľúto, to mi môžeš veriť. Naozaj,“ řekl Janu Besserovi Vladimír Clementis.

„Zbláznili jste se všichni, Vlado? Já jsem diplomatem jako odborník na diplomacii a právo, ne jako buržoazní nebo bůhví jaký jiný exponent něčeho či někoho. Známe se třicet let, jsem právník, stejně jako ty … ,“ vypravil ze sebe již bývalý diplomat v Indii.

„Je mi to naôzaj ľúto, nič iné ti neviem povedať,“ odpověděl Clementis.

„Jaké bude nyní moje zařazení v rámci ministerstva zahraničí? Jsem přece jeho zaměstnancem,“ zeptal se padesátiletý otec čtyřměsíčního Davida Bessera.

Pokračovatel tradice slavné pražské advokátské rodiny se ženil až v devětatřiceti a vzal si o deset let mladší absolventku dějin umění z pařížské Sorbonny Marii Budskou, dceru velkoobchodníka se štěrkem a pískem, majitele poloviny lomů v Čechách. Akademický zeť dodal rodině štěrko-pískového magnáta patřičného lesku. Po roce manželství se jim narodila dcera Klára a v roce 1948 přišel na svět David.

„Žiadne. Verím, že tvoje odborné kvality nájdu volajaké iné uplatnenie. Zájdi na personálne oddelenie a vybav si to tam všetko. Garantujem ti, že odo mňa dostaneš dobré odporúčanie,“ řekl na to Clementis a potil se. Byla to pro něj hodně nepříjemná situace.

Moudrý Jan Besser všechno pochopil. „Dobře, Vlado, přeju ti hodně štěstí. A také abys dopadl lépe než já, protože můžeš dopadnout i daleko hůř. Dějiny tohle všechno už znají,“ pravil docent mezinárodního práva.

Bylo v tom něco prorockého. Docent Besser měl pravdu. Vladimír Clementis byl popraven v roce 1952 na základě rozsudku o vině v protistátním spiknutí s Rudolfem Slánským a byl označen za nositele slovenského buržoazního nacionalismu. Byl členem Komunistické strany Československa od roku 1924 a v roce 1939 z ní byl vyloučen za kritiku sovětsko-německého paktu Molotov-Ribbentrop. Byl poslancem už za první republiky v letech 1935 – 1938.

V roce 1945 byl Clementis znovu přijat do KSČ, po smrti Jana Masaryka v březnu 1948 byl jmenován ministrem zahraničí a ve svém křesle setrval do 14. března 1950. Od roku 1949 do roku 1951 byl členem Ústředního výboru KSČ. Pak se z něj stal zrádce.

Z doc. PhDr. et JUDr. Jana Bessera, karierního diplomata od roku 1938, jmenovaného do své první mise v Indonésii prezidentem Edwardem Benešem, se stal stavební dělník a svou erudovaností přispíval k vyspělosti dělnické třídy, což se nakonec stalo od roku 1949 jeho doživotním posláním.

Morální konzistencí a osobnostní stabilitou Bessera seniora tato nemalá změna poněkud otřásla.

Strávil v zahraničí téměř nepřetržitě deset let. Po okupaci Československa v roce 1939 byl stále zástupcem velvyslance v Djakartě a téměř po roce „ničehožnicdění“ dostal na počátku roku 1940 přípis od protektorátního ministerstva zahraničních věcí, že je na „dočasné trvalé dovolené“ do odvolání. Tento pozoruhodný stav, během něhož mu přicházel do Djakarty plat a užíval si diplomatických výhod, trval až do června roku 1945. Klára chodila do francouzské školy a paní Marie Besserová trávila většinu času v ženských spolcích diplomatické komunity. Doc. Besser v největším utajení korespondoval s exilovou londýnskou vládou.

Pak byl povolán do Prahy a po třech měsících v kanceláři na ministerstvu byl v září roku 1945 na základě jmenovacího dekretu prezidenta Edwarda Beneše vyslán do Indie jako velvyslanec znovuzrozené Československé republiky. Návštěvou u Clementise to všechno skončilo.

Na vysokých školách a ve státních výzkumných ústavech neměl doc. Besser nárok ani na post asistenta nebo vrátného. Větší pochopení nenašel ani v advokátních poradnách, což byly totalitní předchůdkyně soudobých soukromých advokátních kanceláří. Zemřel v roce 1962 na infarkt doma v křesle s knihou v ruce dva týdny po Davidových čtrnáctých narozeninách. Četl si knížku dánského filozofa Sorena Kierkegaarda s názvem „Buď – anebo“ v angličtině, poprvé vydané v Dánsku v roce 1843. Vypadal spokojeně, i když celý den betonoval septik nové vily jednoho z okresních stranických tajemníků.

Z Marie Besserové, vzdělané dámy z bohaté rodiny, manželky diplomata, která posledních deset let vynakládala nejvyšší pracovní úsilí při sestavování menu a zasedacích pořádků na charitativních večírcích, se stala expedientka zboží v cukrářské výrobně v České Lípě.

Strana a vláda její rodině dovolila opustit luxusní pětipokojový byt ve třetím patře znárodněného činžovního domu na Václavském náměstí v Praze, který nechal postavit Mariin dědeček Alfréd Budský, významný podnikatel ve stavebnictví. Stalo se tak dávno předtím, než v jeho sousedství vyrostl jeden z obchodních domů Baťova impéria. V létech po nástupu komunistů k moci museli ve svém kdysi vlastním domě najednou platit nájem, neměli práci a neměli ani žádné příjmy. Půl roku vydrželi díky úsporám, prodeji rodinných šperků a originálů obrazů.

Začátkem roku 1949 byl pro rodinu doc. Bessera přesun do České Lípy v bývalých Sudetech, vylidněných po poválečném odsunu Němců na základě Benešových dekretů, kde zoufale chyběli lidé, doslova vysvobozením. Levné bydlení podle toho, kdo si co zabral. Práce fůra, ale pracovní zařazení řídila bdělá ruka bolševických kádrováků. Na doc. Bessera zbylo místo u Okresního stavebního podniku v partě betonážníků. Aktuálně volnou pozici podnikového právníka obsadit nesměl.

Co na tom, že k němu chodilo pro právní rady skoro celé ředitelství OSP. Vždy pustil z rukou držadla kolečka, fanku nebo lžíci, a zcela nad věcí poradil, jak nejlépe mohl. Pak se zase chopil kolečka s betonem a důstojně odkráčel. Byl na tom přece jenom lépe než zasmušilý kolega s doktorátem z filozofie, zednický přidavač u míchačky, specializovaný na Gottlieba Fichteho a Jeremyho Benthama. Od něj nikdo žádnou radu nepotřeboval.

Paní Besserová zapisovala v cukrářské výrobně do plachet o velikosti A2, že 50 věnečků odebere cukrárna na náměstí v Doksech, 30 kremrolí cukrárna ve Starých Splavech, 10 pionýrských řezů kinokavárna v České Lípě u nádraží a 180 koňakových špiček objednává závodní jídelna skláren v Novém Boru.

David Besser byl při přijímacích zkouškách v roce 1963 na Střední všeobecně-vzdělávací školu a potom Střední průmyslovou školu v České Lípě bez nároku. Nemohl uspět, i když měl ze všech uchazečů zdaleka nejlepší výsledky. Jeho znalosti zdaleka nebyly jen školní. Byl nenasytným čtenářem bezedné domácí knihovny obsahující svazky od klasiků až po francouzskou a americkou modernu. Četl i v noci s baterkou pod peřinou. V patnácti letech měl pocit, že nemá co číst.

Ale stejně nebyl přijat, neboť bylo rozhodnuto předem. „Jelikož jste nevyhověl kritériím přijímacího řízení na naši školu, nebyl jste přijat ke studiu,“ znělo zdůvodnění ze dvou středních škol.

Problémem Davida Bessera nebyl jen velmi buržoazní původ potomka prvorepublikové právnické rodiny a syna předúnorového diplomata, ale i o něco vydařenější osud jeho sestry Kláry. Otci se ji díky jeho starým kontaktům v diplomatických kruzích podařilo v roce 1954 dostat do Francie na studium lycea v Lyonu. Tehdy to vypadalo jako zázrak. Bylo jí sotva patnáct a bylo to komplikované. Kontakty na přátele z anglické koloniální správy v Indii však dosáhly až do struktur československých ministerstev zahraničí, vnitra a tajných služeb. Byl to mistrovský kousek v zákulisní hře.

Klára se v roce 1961 ve Francii během studia na vysoké škole vdala a stala se francouzskou občankou.

Rodiče dokonce dostali povolení a víza jet na svatbu. David však s nimi nesměl. I když byl režim tehdejšího prezidenta Antonína Novotného liberálnější než blahovolnost jeho pozdějšího následovníka a Clementisova kamaráda i spoluodsouzeného Gustáva Husáka, tak si StB dobře hlídala, aby se v cizině nesešla celá rodina. Vždycky musel někdo zůstat doma, aby její členové měli důvod se vrátit. Třináctiletý David byl tehdy tím nejcitlivějším bodem a rukojmím.

Davidovi Besserovi, který měl kvůli tomu všemu velice nízkou kádrovou šanci, zbývala jediná možnost – učňovská škola. Přihlásil se na obor řezník-uzenář, protože maminka zjistila, že je naplněný jenom z padesáti procent. Kromě toho Davidova ovdovělá matka při výběru dalšího synova osudu správně rozpoznala, že při této profesi se syn vždy dostane k jídlu a možnost řádné výživy nebyla zanedbatelným faktorem. Navíc se bude těžko hledat důvod, proč by synek z buržoazní rodiny neměl být přijat do učení na dělnické povolání.

I obor zedník-štukatér měl víc uchazečů díky tomu, že v České Lípě a v Novém Boru byly dva dětské domovy a kluků se šesti či sedmi třídami základní školy byl nadbytek. Všichni sice chtěli být automechaniky, ale na tento obor se požadovalo tříd devět.

Na obor řezník-uzenář byl David přijat bez výhrad s kluky, kteří absolvovali většinou sedm tříd. Sedával v zadní lavici a obvykle si četl. Učitelé jej nechávali po celý den na pokoji. V rámci odborné praxe plnil prasečí střívka, boural vepřové půlky a drhnul řeznické krámy se stejnou noblesou, s jakou o pár let dříve jeho otec vozil kolečka s betonem nebo ještě dříve studoval judikáty amerických, francouzských nebo britských nejvyšších soudů.

Část 3

Když z učňovské školy přišel dopis, že je David přijat ke „studiu“ na řezníka-uzenáře, maminka se rozplakala.

Besser junior dobře tušil, že to nejsou slzy radosti.

„Copak, maminko…,“ řekl a vzal ji kolem ramen. Věděl, že přišla hodina syrově vyřčené reality o osudu jejich rodiny. Nikdy se o něm příliš nemluvilo a s Davidem se dosud jednalo jako s dítětem, které skoro ničemu nerozumí.

„Davídku, promiň mi to, ale když jsem se v osmatřicátém vdávala, tak jsem si rozhodně nepředstavovala, že budu dneska sedět v Sudetech ve státním tři plus jedna jako vdova, která zapisuje kremrole a raduje se z toho, že její syn může být řezníkem. Asi už dobře víš, jak to myslím…“

Plakala opravdu velmi hořce a bolestně. Opustily ji všechny síly. Z psychologického hlediska byla Marie Besserová v kritickém stavu.

„Mami, my nesmíme být nešťastní a pokoření, vždyť přece můžeme být stateční. Já jsem si taky nepředstavoval, že budu řezníkem. Viděl jsem se na gymplu a na vysoké, nemusíme si to přece vykládat.“ Udělal pauzu, protože měl pocit, že se mu zlomí hlas a také mu vyhrknou slzy z očí. Ale musel to překonat, aby matka cítila, že vedle ní stojí někdo silnější než je ona sama.

„Ale jednou se z toho dostaneme, stejně jako z toho táta dostal Kláru. Já dobře vím, že cesta vede tím směrem. Podaří se nám to, věř mi,“ řekl David.

Expedientka koňakových špiček, indiánů a věnečků Marie Besserová pohlédla na svého syna velmi vděčně a vroucně. Potřebovala jeho sílu víry v budoucnost, když té své své už pozbyla.

„Zvládneme to, mami, neboj se,“ ujistil ji David.

Sice nevěděl jak, ale věřil v neomylnou ruku vývoje událostí, což pochytil jako jeden z hlavních fenoménů z mnoha knih, které kdy přečetl.

„Mami, co by mi poradil táta, kdyby byl naživu, v mé situaci nadějného studenta řeznictví v tomhle divném pořádku?“

Kdysi vyhlášená krasavice a i nyní skutečná dáma, které se dotazuje její předčasně dospělý syn po smyslu života, nemusela dlouho přemýšlet. Vzpomínka na manžela ji velmi povzbudila a vyvolala odkazy na způsob uvažování, ve kterém byla vychována a v němž vystudovala. Ocitla se ve svém skutečném já.

„Davide, tvůj otec byl diplomatem. Byl si vědom možností doby, limitů omezeného použití síly a hlavně si byl vědom toho, že vždy existují možnosti, které bývají skryty. Rozhodně by nám doporučoval, abychom hledali právě ty na první pohled nepříliš viditelné a využili jich. Abychom byli připraveni, kdyby se možnosti rozšířily. V této době, která je tak zvláštní, by se zejména staral o to, aby nikomu nevadil, nikoho nedráždil a v rámci toho, co je dosažitelné, by dosáhl skutečného maxima,“ pravila paní Besserová jako vždy bezchybnou spisovnou češtinou, protože v této rodině se nikdy jinak nemluvilo. Její kolegyně z účtárny Anička Novotná by řekla: „Chlapče, nedej se a urvi co můžeš.“ Paní Besserová rozhodně hleděla za další horizonty. V její řeči, byť i té nevyslovené, to bylo znát.

Byla sice plná negativních emocí, ale představa konání jejího manžela, kdyby byl s nimi, tu skepsi poněkud mírnila. „Současný politický režim o nás ví všechno. V práci, ve škole, na policii, na národním výboru, na Státní bezpečnosti. Před lidmi z jejich kanceláří se neschováme. Ale nechají nás na pokoji, pokud nebudeme proti nim aktivně vystupovat a nebudeme od nich nic chtít. Když jim budeme připadat zlomení a přizpůsobení, tak jim to bude stačit. Nemají na starosti jenom nás. Takže pokud ti mohu něco poradit, mohu-li si domyslet, co by ti řekl tatínek, formulovala bych to asi takto: snaž se nějak přežít mezi normálními lidmi a působit na ně dobře. I tatínek věděl, jak jsi chytrý, nadaný a kolik jsi toho přečetl. My nepotřebujeme, abys nám to dokazoval – my to víme. Prosím tě ale - nedokazuj svoji intelektuální nadřazenost svému okolí. To nejlepší si nech pro sebe na tu správnou chvíli…“

„Myslíš, mami, že nebude vadit, když se budu dobře učit, budu dobře a hodně pracovat, budu příjemný, skromný, nebudu moc mluvit a dovolím si vynikat třeba jenom ve sportu?“

Matka se podívala na svého syna Davida velmi vděčně. „Myslím, že tvůj otec by s tímto plánem souhlasil a samozřejmě souhlasím i já, synáčku. Žádné řeči o rodině, o Praze, o Indii, co jsme byli, co jsme ztratili, co bychom chtěli být, žádné řeči o Kláře. Rozumíme si, Davídku?“

Marie Besserová o svém muži nikdy nemluvila v minulém čase.

„Ano, mami. Táta se mnou bude spokojený. Uvidíš, oba nás z toho dostanu,“ řekl David.

Od té doby se nemuseli o svém dalším životě bavit. Maminka se trochu sebrala. Bylo příjemné zjistit, že má po svém boku opět muže - i když tímto mužem byl syn, navíc přes své mládí si tak vědomý své zodpovědnosti.

Už od nejútlejšího dětství maminka učila Davida všemu, co sama znala, zejména jazyky. Když však David nastoupil na svá „studia“, naznala maminka, že je zapotřebí skutečného pedagogického vedení a nastávající řezník začal docházet k jedné staré dámě.

Byla to bývalá vychovatelka dětí Kinských, pobírala 115 korun československých důchodu a velmi ráda přijala zákusky, které se při výrobě zdeformovaly a byly vyřazeny z dodávky. Stejně tak byla vděčná za odřezky masa a nějakou tu jitrnici, které si David směl čas od času s povolením mistra za svou bezchybnou práci na jeho soukromých kšeftících odnést z praxe. Davidův francouzský přízvuk se díky její péči stal zcela bezchybným, ale nadějně se vyvíjející lekce klavíru musely být ukončeny. Davidovy ruce byly často v takovém stavu, že byl rád, když udržel tužku, natož aby se mohl soustředit na přesnost úhozu.

Část 4

David se stal v patnácti letech dospělým. Musel. Věděl už daleko dříve dost dobře, proč nebydlí v Praze v pětipokojovém bytě na Václavském náměstí, proč otec nepokračoval v kariéře diplomata, vysokoškolského docenta nebo v případě vyšší společenské nouze nebyl aspoň advokátem zastupujícím zloděje slepic a pachatele dopravních přestupků.

Dosud žil jako jiné bezstarostné dítě, které bez zvláštního zřetele ponechává světu dospělých jeho starosti, které se nějak vyřeší a ty podivnosti jejich přičiněním prostě časem přejdou, asi jako chřipka. V roce 1963 se všechno změnilo.

Co se řeklo doma, to bylo tabu. To platilo se stejnou pevností jako beton, který doc. Besser denně naléval do šalungů.

Otřes způsobený nespravedlností, že bez ohledu na vynikající znalosti nemůže studovat, čili je na tom stejně jako ten největší hlupák a neschopa, učinilo v Davidovi Besserovi všechno přímočařejší, tvrdší, odhodlanější. Bylo to jako drsná psychická očista od zbytečných iluzí. Najednou bylo všechno doopravdy a nic nepřešlo. Dětství skončilo.

David vynikal schopností velkého soustředění. Četl chvíli ráno, než vstal z postele ke snídani, četl o přestávce mezi dopoledním a odpoledním vyučováním, četl před večeří a po ní, četl v posteli, četl v noci. Dokázal za den zhltat sto a více stránek. Četl doslova urputně podle pravidla svých rodičů, že co načteš, to ti nikdo neukradne. Skoro nic ho v tom nezdržovalo.

Školní úkoly psal už o přestávce po skončení vyučovací hodiny. Učit se nemusel, všechno mu zůstávalo v hlavě. Odpoledne se věnoval klukovským zábavám a sportu. Miloval fotbal a těšil se na každý trénink i zápas. Dres Lokomotivy Česká Lípa oblékal pokaždé s rozechvěním, stejně jako když dirigent filharmonie obléká frak před velkou premiérou. Ve fotbale se žádné rozdíly nedělaly. Byla to oblast, kde buržoazní původ nevadil. David v něm vynikal, protože měl dar kopat oběma nohama s hlavou nahoře a mančaft cítil, že je na něj vždycky spolehnutí.

Chodil hrát každý den s klukama na plácek na louce mezi mlýnským náhonem a řekou Ploučnicí u starého hradu pánů Berků z Lipé. Hřiště, velké i malé vápno, byly vymezeny řadou vytrhaných drnů a kupodivu to stále drželo. Za války tam Němci měli autopark a na něm fotbalové hřiště, ale vyběhnout deset metrů mimo autovou čáru znamenalo spadnout do nějaké staré montážní jámy. Tahle nebezpečí však měli kluci v malíku.

Televize začala Davida maličko od čtení zdržovat až od roku 1960, když otec, velký sportovní fanoušek, pořídil první rodinný televizor zn. Oravan dva dny před zahájením olympijských her v Římě. Davida stejně zajímaly jen sportovní přenosy a těch tehdy nebylo zrovna mnoho. Četba knih pořád vedla. Video, počítače, počítačové hry, mp3 přehrávače, mobily, iPhony a podobné hrobnické náčiní vzdělanosti a sečtělosti tehdy nikoho neotravovaly.

Díky svému zájmu o knihy si David Besser uvědomil velmi brzy, že žije v zemi, v níž je občanská struktura čtyřvrstevná, stejně jako ve fašistickém Německu, kde ji geniálně vymyslel Adolf Hitler a se svými soukmenovci ji dotáhl do posledních detailů. Knihy o tom se válely na všech starých půdách, ve všech rozvalinách, ve všech opuštěných knihovnách starých domů, kam se na ně chodilo jako pro papír na zátop nebo k odvozu do sběrných surovin.

David často hledače podpalového materiálu předběhl a vybral si to nejlepší, co našel. S vedoucím sběrných surovin jej vbrzku pojilo nerozborné pouto „dva za jeden“. Když dvě kila starého papíru přinesl, mohl se prohrabat tím, co do sběrny donesli jiní a jedno kilo papíru si směl odnést. Co na tom, že to někdy byly knihy s překrásnými vazbami a starými rytinami třeba od Daumiera. Co na tom, že takto bylo možno získat celé knihovny německých klasiků, pravda, tištěných v němčině a švabachem. Takové drobnosti však Davidovi nepřekážely.

Maminka uměla německy brilantně. Když jí David pomohl s drhnutím schodů v domě – to když na ně přišla jako na nájemníky řada – ráda jej učila a vysvětlovala finesy německého slovosledu. Od šesté třídy navíc chodil na nepovinnou němčinu na základní škole, ale při dvou hodinách týdně si jen zlepšoval gramatiku a neodkrýval, co všechno už umí.

Četbou Mein Kampfu a řady dalších německých propagandistických knih a brožur David postupně odhalil, jak skvěle to bolševici okopírovali a s českou vynalézavostí zdokonalovali zvrácenost objeveného. Stačilo jen porovnávat a vidět kolem sebe souvislosti, což šlo Davidovi dost dobře jako každému, kdo se cítí ohrožen a musí být neustále ve střehu.

V Německu byli nejvýše superfašisté ve struktuře centrální výkonné exekutivy, koučovali zákonodárnou a soudní moc, policii, armádu, elitní jednotky SS, sicherheinstdienst, gestapo, vojenské i civilní rozvědky, Hitlerjugend, měli Volkssturm.

V Československu byli superkomunisté v Ústředním výboru KSČ a v Národní frontě. Veleli parlamentu, soudům, armádě, Sboru národní bezpečnosti, Státní bezpečnosti, rozvědkám, řídili boj proti vnitřnímu a vnějšímu nepříteli, měli pod palcem Československý svaz mládeže a dobře vyzbrojené Lidové milice. Všechno prostě mělo své ekvivalenty.

Další vrstvou byli výkonní fašisté a výkonní komunisté v regionech, velcí mocipáni na menších hřištích. Místní vůdcové NSDAP nebo KSČ, velitelé či náčelníci sicherheinstdienstu, gestapa, policie, SNB, StB, krajští a okresní tajemníci KSČ, předsedové závodních organizací strany, kádrováci, agenti, špiclové, udavači.

Třetí vrstvou byli normální lidé, řadoví fašisté a nefašisté, řadoví komunisté, bezpartijní a utajení antikomunisté, jimž se dařilo za cenu úměrné loajality přežívat bez kolizí.

Čtvrtou vrstvou byli ti beznadějní. Odpůrci fašismu nebo komunismu, obtížní přemýšliví intelektuálové, spisovatelé nebo novináři, v Německu navíc židé a lidé neárijských ras a etnik, v Československu občané s nálepkou takzvaně buržoazního či židovského původu, jimž byl znárodněn majetek, nekomunističtí exiloví politici, vojáci západních armád, lidé s rodinnými příslušníky na Západě.

Za Hitlera po takových lidech šlo gestapo, v Československu po roce 1948 Státní bezpečnost.

Ekvivalenty obou systémů do sebe přesně zapadaly, neboť vlastně nešlo o systémy dva, nýbrž o systém jeden. Rozdíl byl pouze v názvu. Patnáctiletý kluk si v roce 1963 jasně uvědomoval souvislosti, podobnosti a souslednosti, které o sedmadvacet let později po tzv. sametové revoluci v roce 1989 odmítali deklarovat někteří poslanci československého parlamentu. V roce 1963 však ještě nic netušil o falešných lustračních osvědčeních o vztahu k StB, s nimiž se od roku 1989 roztrhl pytel.

Část 5

Dětství Davida Bessera bylo zvláštním způsobem košaté. Domov byl světem pohody, souladu, zdvořilosti, smířlivosti a hezkých tradičních hodnot. Platilo pravidlo společné večeře u jednoho stolu každý den, společných snídaní, obědů a večeří v neděli, což byly příležitosti k příjemným rozhovorům.

Otec Jan Besser při nich nikdy nemluvil o tom, kolik kubíků betonu kde vyklopil a maminka nikdy nelíčila, kolik vyexpedovala věnečků a laskonek. Bavili se o knížkách, o sportu, hlavně o fotbale, o divadle a o zážitcích. Věčným tématem byla ovšem Davidova škola a jaké jsou děti a učitelé kolem něj. Otec měl neutuchající zálibu od Davida poslouchat historky o tom, jak se chovají učitelé, jak na to děti reagují a co si o tom povídají.

„Autenticky naslouchat dětem, jak hledí na svět dospělých, je pro mě objevnější než všechny knihy, které jsem kdy přečetl. Pohled dítěte nesmíme nikdy přeslechnout a zapomenout. Je jinak nezachytitelný, protože ještě žádné dítě nenapsalo ve svém aktuálním věku o svém životě román nebo vědeckou studii. A deníčky už bohužel nejsou v módě,“ řekl jednou své ženě betonážník doc. Jan Besser. Jeho syn na to hned zareagoval.

„Když si ty pohledy na svět uchovám, když je jednou jako dospělý napíšu a nebudu je zkreslovat, tak bych asi mohl být slavným spisovatelem. Co myslíš, tati?“ odpověděl tenkrát David, tehdy žák osmé třídy základní školy.

Otec se při této představě shovívavě usmál. „Zajisté – v zemi, kde vládne demokracie a kde se lidé oceňují podle práce, samozřejmě. Zde však je velmi nepravděpodobné, že by ti kdy vyšla knížka. V této zemi je těžké být slavný a doufám, že ani nikdy nebudeš. Kdybys byl slavný, znamenalo by to totiž, že’s nevyplnil mé nejvroucnější osobní přání, totiž abys vždycky zůstal slušný. Slavní obecně přestávají být slušní rychleji než ti neslavní. Tady, pokud bys byl třeba vynikajícím sportovcem, zpěvákem, hercem nebo třeba vědcem, se za slávou kráčí v buď předklonu, nebo na Západ. Sláva má totiž nestejné zdroje. Slušnost má jen jeden zdroj, a ten je ve svědomí,“ pravil tenkrát otec.

David si to musel chvíli přebírat. Otec si jeho rozpaků všiml.

„Slavným je slušnost na nic, když chtějí být slavní. Díky slušnosti se nikdy slavnými nestanou. Slušnost je brzdí tak, až ke slávě nedojdou. Pro slušné je zase pojem slávy prakticky k ničemu, protože pokud chtějí zůstat slušní, nemohou být slavní. Tyto dvě kategorie, totiž slušnost a slávu, není možno slučovat. Jsou to míjející se kategorie, které jsou v této zemi existenciálně nepropojitelné,“ pronesl stoicky otec.

Zároveň ale viděl, že David stále zcela nechápe, o čem hovoří. Nadechl se proto znovu: „Sláva mezi parchanty, udavači, vrahy, nevzdělanci, zloději a podobnými ‚parvenu‘ není sláva. Je to něco, před čím by si měl člověk uplivnout jako před lidským lejnem, které vyšlo z opilce v pravé poledne před Buckinghamským palácem před zraky celé britské královské rodiny.“

Byla to první a zároveň poslední ostrá slova, která od svého otce David slyšel.

„Rozumíme si, synu?“

„Ano, tati.“

Zanedlouho po jejich vyslovení umřel. Lékař konstatoval infarkt myokardu.

S noblesou dámy, která dobře ví nejen co je život, ale i co je smrt, paní Besserová tenkrát pohřebákům – bylo mezi nimi několik chlapů s doktoráty – řekla, že jejího muže srdce nezradilo, ale že on zradil své srdce. Odešel od něj, aby už nemuselo bít v nedůstojném životě plném důstojně snášeného příkoří. Mluvila o mentálně vyvolané sebevraždě. Pod laskavou maskou spontánní moudrosti a vyrovnanosti odolnost jejího muže postupně umdlévala. Věděla to jen ona sama a tušila, že proti tomu nemůže dělat vůbec. Naprosto vůbec nic.

Table of Contents

HLAVA I Můj sladký domove

HLAVA II O božské Kláře, kiosku a francouzské infekci

HLAVA III Jak zabránit válce s Ruskem, mít kamaráda Krýzla a stát se sirotkem