Publikace byla vydána za finanční podpory Ministerstva kultury ČR.

Text © Miroslav Zikmund, Petr Horký,

Miroslav Náplava, Vladimír Kroc

Ilustrace © Eliška Chytková, 2017

Mapy (str. 408–411) © Aleš Čuma – Pavel Brabec

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

© PiranhaFilm, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-467-0

.

Věnováno Jiřímu Hanzelkovi

Miroslav Zikmund během natáčení filmu Století Miroslava Zikmunda ve vile na Nivách v lednu 2013.

I.

FILMOVÁ

EXPEDICE

ŽIVOTEM

Rodina Zikmundových v roce 1923. Zleva maminka Magdalena, syn Josef, otec Antonín, syn Miroslav a babička Magdalena Voráčková.

V Mexiku namaloval Miroslav Zikmund olejovými barvami –  červenou a modrou – na přední kapotu tatry absolvovanou trasu Afrikou a Jižní Amerikou.

Nakládání expediční Tatry 87 na palubu holandského parníku Boissevain před plavbou do Jižní Ameriky. Vůz i jeho posádka mají v tuto chvíli za sebou historicky první přejezd Afriky od severu k jihu sériovým vozem.

Odjezd na asijskou expedici 22. dubna 1959. Do prostoru mezi Autoklubem v Opletalově ulici a hlavním (Wilsonovým) nádražím se sešlo na 5 000 lidí.

Miroslav Zikmund a Jiří Hanzelka na druhé výpravě 1959–1964. Poznámkový blok A6, který má MZ v ruce, přesně zapadá do kapes expedičních bund šitých na míru. Od této cesty už používal velikost A6 pro osobní deníky po celý život.

Natáčení filmu Století Miroslava Zikmunda ve zlínské vile v lednu 2013. Zleva Michal Deliopulos, Pavel Otevřel, Miroslav Zikmund a Petr Horký.

1.

DENÍKY

Petr Horký

ož Petře, tady v krabici, kterou jsem si jako študák vyrobil na míru, mám ty nejstarší deníky.“ Srdce dokumentaristy plesá – jaký chcete mít lepší podklad pro životopisný film než osobní deníky, které si někdo vede celý život? Navíc ty zápisky jsou výsostnou oblastí, rezervací duše a vzpomínek, kam nikdo cizí nemá přístup – ještě sedmdesát let po smrti autora jsou tabu. Pokud si někdo z vás vedete deník, můžete zažalovat kohokoli, kdo by se pokusil číst, co nemá!

Tomuto okamžiku předcházelo několik let decentního přemlouvání. Z hlediska své profese jsem věděl, že mám díky našemu přátelství doslova u nosu nádherné téma pro film. Život téměř stoletého Miroslava Zikmunda. Informace, jak se budoval fenomén takové síly, jakou písmenka H+Z v naší zemi stále mají. Člověk má někdy pocit, že by to normální, obyčejní chlapi nemohli dokázat. A pak se objevují spiklenecké teorie, že cesty po světě někdo musel tajně platit, že všechno určitě mělo politické pozadí, a co já vím co ještě. Spousta slov, která jsou ve své podstatě výmluvou, že my sami takhle úspěšní a slavní nejsme. Když se to nedaří mně, pak to určitě není možné a úspěch druhých je podfuk!

V suterénu nivské vily, v místnosti upravené pro osobní archiv a uložení deníků.

Nejstarší osobní deník – z roku 1925 – v archivu MZ.

Dveře se otevírají. Zírám na veliké trezorové skříně plné zásuvek, sešitů a bloků. Autor už bere do ruky první svazeček, tak malý, že se v dlani skoro ztrácí: „Ten je z roku 1925, to mi bylo šest let. Rozdávaly je všelijaké firmy, třeba když maminka šla kupovat bráchovi a mně nové kalhoty. U pokladny dostala reklamní kalendářík a ten jsem si schoval. Pak mám bloky, které jsou popsané z doby, kdy jsem se učil těsnopis. Hlavním motivem bylo, aby maminka nemohla číst, co jsem si psal o holkách z tanečních.“ Podlomila se mi kolena. „Cože!? Skoro všechno je v těsnopisu!? To nikdy nevyluštím! Vy to po sobě přečtete?“ „Pro mě je těsnopis druhá latinka. Chcete, abych vám něco přečetl? Co se dělo dejme tomu 30. října 1936: Odpoledne na francouzštině, potom jsem šel do cirkusu…“

Moje přemlouvání, nabádání ke vzniku filmu Století Miroslava Zikmunda trvalo přibližně tři roky a mělo styl námluv, jakými rutinně láká číšník, co obsluhuje slečnu v kavárně. Věty se opakují, ale vlastně už nikdo ani moc nečeká, že by „z toho něco bylo“. S panem Zikmundem se potkáváme celkem pravidelně u něj ve vile a nad sklenkou vína nebo hltečkem slivovice hodnotíme svět, politiku, ženské, sport a domlouváme další společné projekty. Pokaždé jsem (snad už od roku 2009) prohodil větu, že by to chtělo udělat společný film o fenoménu Hanzelka–Zikmund. Tradiční odpovědí bylo, že přece filmů o nich už byla natočena spousta. A já tradičně oponoval, že o jejich cestách ano, ale o životě nic. Ani jeden. Jak má potom člověk vědět, kde na to vzali peníze, odvahu, vzdělání, kontakty? A Miroslav mi s dalším přípitkem vždy naoko slíbil, že se k tomu možná někdy v budoucnu dostaneme.

Teď tedy stojíme u trezorových dveří. Narážím na první rys, kterým se Zikmund už v dětství lišil od většiny spolužáků: „Jak se vyvíjel váš zvyk v psaní deníků? Jaké používání kalendářů, jaké formáty sešitů?“

„S těmi kalendáři byl problém – podívejte, tady třeba rok 1936, takové ty malinké reklamní formáty, Josef Pivoňka, žitná a ječná káva, burské oříšky, Domažlice, telefon č. 12. Za protektorátu, kdy byla bída o papír, bylo těžko vést si deník. Dneska lituju, že jsem si nedělal poznámky do školního sešitu, ale to už nezměním. Po válce už bylo huj. Ke koupi byly velkoformátové kalendáře 16,5 krát 12 centimetrů, na každý den celá stránka. Dokonce mi je posílali ředitelé zahraničního obchodu, Centrotexu, Technoexportu, Metalimexu, šéfredaktor Mladé fronty Jelínek. Bylo v nich daleko víc plochy a mohl jsem psát normální latinkou. S výjimkou toho, co bylo tajné – to jsem si stenografoval.“

Zajímalo mne, jestli ta utajenost byla spíš osobní, anebo šlo o spiklenectví proti StB. „Víte, já jsem z estébáků strach neměl, protože i kdybych chtěl něco zatajit, oni těsnopis uměli. Měli na to lidi. Psal jsem si deník, jako by estébé neexistovala. Svoboda prostoru tady na Nivách, kde jsme se setkávali s kamarády stejného smýšlení, stejného osudu, stejně zakázanými jako já, to byl uzavřený kruh, kde jsme si byli naprosto jisti, že nemáme mezi sebou žádného fízla. Jednou to řekl spisovatel a pozdější ředitel Československého rozhlasu František Pavlíček: ‚Tady máme uzavřený kruh jistoty, centrum securitatis.‘ A měl pravdu.“

Prsty mi přejíždějí po starých hřbetech, procházím letopočty na nich napsané. Někde jsou na jeden rok dokonce dva diáře. K čemu asi? „Do diáře jsem si zapisoval úkoly, plány – a potom byl deník. Diář a deník jsou dvě věci. Tady v těch kartotékách najdete vždycky jakoby duplicitu.“ „Jak jste to dělal na cestách? To jste vozil celý deník s sebou?“ „Správná otázka! Kdykoli jsem jel mimo domov, už tedy po první a druhé cestě s Jirkou Hanzelkou, vždycky jsem si nastříhal příslušný počet dvojlistů a ty jsem po návratu do deníku vlepil. Bál jsem se, že kdybych ho ztratil, přijdu o celý rok.“

Ještě před chvílí jsme seděli nahoře v obývacím pokoji a já opakoval naše obvyklé věty o společném filmu. Tentokrát se ale debata vyvíjela jinak. „… o vašem životě nebyl natočen ani jeden film, jeden jediný!“ Miroslav si tentokrát dal s odpovědí načas, ještě se napil a pak prohodil: „Přemýšlel jsem o tom a řekl jsem si, že máte pravdu. Pustíme se do toho. A aby to bylo poctivé, umožním vám přístup ke svým soukromým deníkům.“

Tak tu teď jsem. Je jich spousta. Budu muset vymyslet způsob, jak k nim přistupovat, protože by z nich mohl vzniknout dlouhý seriál. Ne jeden film, kde na jeden rok života hlavního hrdiny nebudu mít ani celou minutu filmové plochy. Jak se rozhlížím, nedokážu odhadnout konečný počet těch dokonalých podkladů pro dokumentaristu… „Kolik deníků je dohromady?“ „Petře, to bych musel spočítat. Až do roku 1947 je mám zinventarizované. Zbytek mě ještě čeká. Musel byste vzít počet let a zdvojnásobit to.“ Začalo mne to bavit: „Může toho být třeba kubík?“ „Vy počítáte deníky na kubíky? To je dobré… Myslím, že spíš by se mohly počítat jako knihy v knihovně nebo v archivech – na metry. Postavíte je vedle sebe a řeknete – tady je třeba sedmnáct metrů čtiva.“

Bylo toho před námi ještě hodně. Obával jsem se, že měřeno na metry je přede mnou badatelský maraton.

„Podpis ano, ale co datum?“

Zápisky z dětského deníku.

Kartotéka – archiv osobní korespondence.

2.

SBÍRÁNÍ POD STOLEM

Petr Horký

Když jsem v roce 2012 začal pracovat na filmu o životě Miroslava Zikmunda, jenom nejasně jsem tušil, že se vynoří spousta témat a zápletek. Bylo toho nakonec mnohem víc a je dobře, že jsem na začátku netušil, jak moc. Třeba by se mi rozklepala kolena a na Století Miroslava Zikmunda bych nikdy ani pracovat nezačal. Kdo ví. Se střihačem Petrem Svobodou jsme pak řešili složité rébusy, třeba jak vtěsnat devadesát pět let života jednoho muže do devadesáti minut. Kdo by dokázal v jedné minutě odvyprávět jeden rok svého života? Bylo jasné, že mnoho témat se do filmu nevejde, mnoho nádherných zápletek jsme museli vyhodit. Podle hesla proslulého autora thrillerů Stephena Kinga jsme museli „povraždit spoustu miláčků“, tedy témat, do kterých jsem se zamiloval a chtěl je ve filmu stůj co stůj mít. Alespoň něco se vešlo do bonusů na DVD, ale i tak toho „pod střihacím stolem“ zbyla hromada. Takhle to říkávali pánové střihači, když ještě řezačkou a lepičkou skládali scény tak, že fyzicky spojovali pásy natočené filmové suroviny – co se nevešlo, co se nehodilo, házeli pod stůl na zem. (Takhle nějak museli stříhat svoje filmy i Hanzelka se Zikmundem ve studiích na zlínském Kudlově.)

S hotovým filmem jsem pak prožil krásné dva roky, kdy jsem jezdil po přednáškách a projekcích u nás i v zahraničí. Na film přišlo do kina padesát tisíc diváků, což je na současné poměry neuvěřitelné číslo. Seriál v televizi Prima jich vidělo přes milion a další půlmilion pak televizní uvedení celovečerní verze. Když jsem ještě během výroby oznámil Andreji Metcalfe z kinodistribuce Bioscop, že doufám v deset tisíc diváků v kinech, popřála mi hodně štěstí, prý pět tisíc by byl úspěch. Skončili jsme na desetinásobku. Díky moc vám všem, kdo jste se na tom podíleli – ať už spoluprací na filmu anebo tím, že jste přišli do kina.

Kontrola natočeného záběru. Zprava kameraman Pavel Otevřel, Miroslav Zikmund a režisér Petr Horký.

Co ale s tím, co zbylo „pod stolem“? Tři a půl roku práce (stejně dlouho trvala první africká cesta H+Z) zabralo „prokutat se“ Zikmundovým perfektně vedeným archivem. A teď to mělo zůstat na ocet? Nad skleničkou slivovice, vína či nad hrnkem kafe při pravidelných setkáváních ve vile na Nivách jsme to probírali společně. Miroslav Zikmund, já a následně i Miroslav Náplava (editor dvoudílného výboru z díla Legenda H+Z, Legenda Z+H) a Vladimír Kroc (proslulý moderátor, který nad dílem H+Z odvedl spoustu rozhlasové práce, a volně tak navázal na jejich reportáže z cest). Každý z nás něco psal, každý něco shromažďoval v soukromém archivu. Přemýšleli jsme, komu zadat, aby z toho udělal knihu. Až Miroslav Zikmund navrhl, že nikoho hledat nebudeme a sepíšeme to sami. A my hned, že do Vánoc. Tak, teď už to jsou tři roky, co skládáme další a další kousky, jako když trpělivý modelář lepí ze sirek loď uvnitř lahve. (V tomto případě by to snad mělo být auto, tatrovka.) Myslím, že nikdo z nás netušil, kolik dalších nádherných témat a zápletek se ještě v archivu Miroslava Zikmunda najde. A je to dobře, protože by se nám třeba rozklepala kolena všem…

V březnu 2015 položil Miroslav Zikmund na stůl tlustý fascikl s názvem Dílna s inventárním číslem 1754. „Petře a Mirku, Mirku a Petře, tohle byste marně hledali v denících. Pročtěte si to, třeba tam najdete, nač nepřišla řeč během těch třiceti hodin odpovědí na filmovou zpověď.“

Fascikl vážil tři a půl kila a na výšku měl decimetr písemností. Autor je cíleně shromažďoval od roku 1953, „až v důchodu dozraji na vlastní životopis“. Spousty dílčích datovaných rukopisů, námětů, úvah, tu a tam průklep korespondence přátelům. Do té chvíle jsem si myslel, že naším hlavním úkolem je, abychom si poradili s mohutným archivem osobních deníků. A teď se před námi otevřela obrovská studnice dalších dosud nikdy nezveřejněných informací…

Cesta časem – v okně Tatry 87 Michala Popova během setkání kompletního filmového štábu, 11. 6. 2014.

Dohodli jsme se, že editorem budu já. Když jsem si připadal v záplavě mikropříběhů utopený, uvědomil jsem si, že právě to prosívání archivu a nacházení zlatých zrníček náhod je nejkrásnější. Proč vás o to připravit? Věřím, že většina by si nejraději sama sedla na židli do soukromého archivu pana Zikmunda a probírala se zákruty jeho osudu.

Proto tato kniha není životopis Miroslava Zikmunda. Je to pozvánka do světa pověstného archivu. Je to vstup do pohádkového lesa, kterým procházíte při práci na vzniku jakéhokoli filmu anebo knihy. Je to posezení u stolu s Miroslavem Zikmundem. Nalejete si hlteček slivovice do kameniny anebo sklenku těžšího, plnějšího červeného vína, takhle to děláváme my. Mohu vás ujistit, že za každým příběhem se kromě jiného skrývá i konkrétní debata, kterou jsme vedli a která uváděla témata v souvislosti. Je to vstupenka do lunaparku jménem život (anebo dějiny), kde si sednete tu na horskou dráhu, tu do domu hrůzy, jindy vás odnese tobogán jménem náhoda. Půjdete s námi po stopách vzniku filmu Století Miroslava Zikmunda, po stopách života Miroslava Zikmunda a tím i po mezních situacích celé naší republiky. Jak Miroslav Zikmund říká: „Byl jsem zplozen ještě za Rakouska-Uherska a narodil se do prvních dnů republiky. Proto ji celý život považuji za svého o krapátek staršího bráchu.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

1.

2.