Felix Boom

Kuchařka osamělého muže

(ukážka)

(Víc než recepty)

Vydavatelství BLINKR

Praha 2013

Motto:

Dokáže-li muž nalézt svou svobodu v kuchyni, bude svobodný navždy

Felix Boom

Dedikace:

Tuto knížku věnuji všem svým strávníkům, kteří se z mých jídel NIKDY nepoblili, zejména své manželce Kláře Samkové, která s jejím obsahem hluboce nesouhlasí, nicméně všechna má jídla se značným zaujetím snědla, některá i sežrala.

© FELIX BOOM, 2013

© Vydavatelství BLINKR s.r.o., 2013 Ilustrace

© Emil Šourek, 2013

ISBN 978-80-87579-14-5

I. Situační zpráva

Běžný život klade velkou spoustu zdánlivě naprosto legitimních a zcela obyčejných otázek. Zkrátím to. Příkladem mohou být ty, které kladou ženy mladé i ne zcela mladé, dokonce i ty dost oschlé: Jak je ten chlap starý? Dokdy je mladý? Je volný? Odkdy je starý? Dokdy za něco stojí? Kde má své účty a kolik na nich asi tak má? Kolik má dědiců? A jak moc mu dejchaj za krk? Stojí mu ještě?

Jsou to otázky ponižující, živočišné, kalkulantské, agresivní, stupidní, pobuřující a urážlivé. Hnusné a odporné. Je to jen o pocitu, který vytváří tu hodnotící stupnici. Jak již bylo řečeno, jsou to především ženské otázky. Tudíž nemohou být v tomto duchu ani zcela legitimní, ani obyčejné, ale jen debilní, slepičí a vypočítavé. Kladou je zejména baby či buchty, které o mužském světě vědí jen tolik, že chlapi se hodí kvůli prachům, souložení, zastání, úspěchu a řešení zdánlivě nezdolatelných starostí, eventuální spolehlivosti v situacích, v nichž se drolí i beton, případně ke společenskému lesku. Není to obvykle o lásce, ale o lovu. Není to skutečné lidské SDÍLENÍ. Některé to dokáží takhle praktikovat celý život.

Když si to chlap uvědomí, tak se jeho srdce a mozek zahalí do oparu zoufalství.

Skutečná láska ženy k muži je z ženského pohledu z 90 procent gymnaziální pošetilost a později adolescentní zpozdilost, která se stejně změní dříve či později v pragmatickou záležitost. Zbývajících 10 procent ženské lásky patří do sféry zvláštních kategorií, v nichž na straně muže hrají roli mimořádné charisma, moudrost, výjimečná vzdělanost a schopnost partnera duševně svou partnerku obohatit, intelektuálně vzrušit a kvalitně sexuálně uspokojit. To je SDÍLENÍ. Nicméně bez pořádného péra a slušného balíku úspor, státních dluhopisů, nějakých nemovitostí nebo jiných aktiv mívá nezřídka i tato desetiprocentní výseč omezenou dobu platnosti.

Jen zlomek žen zvládne vzácný proces, že po prvotní zamilovanosti akceptují svého partnera jako otce svých dětí, nejbližšího přítele, rádce, spolehlivou oporu ve všech životních situacích a spolustrůjce svého života. Snesou i to, že o něm vědí úplně všechno. Naprosto všechno. Taková žena ví, proč a v jaké situaci si její muž drbe obočí, kdy se dloube v nose, jakými pohyby si upravuje penis a varlata v kalhotech a v které nohavici je nosí. Ví, že občas prdí a krká, ale nepohoršuje ji to. Nevyvolá scénu, když ho přichytí, že si dává panáka, ačkoliv to nemá ráda. Jen zvedne obočí. Stejně jako když ho načapá, že si na chvíli přepnul v noci na TV Hustler. Vycítí, proč někdy mluví málo a pochopí, že by to zrovna v této chvíli neměla s konverzací přehánět. Etc. Takové ženy nenechají v sobě zemřít takřka nic z toho, čím je zaujal na začátku. Milují ho i rozumem. To je SDÍLENÍ opravdové. To je skutečně láska. V ní kalkulace a spekulace neexistují. Je to vzácný statek.

Tato knížka však není o těchto mimořádných ženách. Budu poctěn, najdou-li tyto výjimečné dámy v tomto spisku poučení – jak v jeho šovinistické části, tak i v jeho kapitolách s recepty. Nicméně nejsou to ony, komu je tato kniha primárně určena.

Položení výše zmíněných otázek dotyčnými ženami, jimž se podařilo i s těmito jejich nízkými vlastnosti upoutat muže, se však může proměnit v dokonalý triumf nás, zralých a stoprocentních chlapů, kteří žijí svůj statečný a často osamělý život přesně v duchu refrénu textu slavného songu Jiřího Voskovce a Jana Wericha:

„Protože my jsme stoprocentní muži,

nic nežli kost a sval ve zdravé kůži,

my máme hlavu Davida a tělo Goliáše.

Co Don Juan se bohapustě chvástal,

to našinec jen levou rukou zastal,

nám žena každá ráda hodí růži,

protože my jsme stoprocentní muži.“

To je náš hymnus.

Tohle je o chlapech, kteří nejsou mladí. Jsou diskriminovaní mimo jiné tím, že se mediálně v denících, časopisech, knihách, na webech a v různých studiích majoritně řeší především vztahy mužů a žen mladších a velmi mladších ročníků a mluví se hlavně o lásce. Jako kdyby se to těch starších vlastně už netýkalo. Jsou v nebezpečí, že budou opomíjeni. Mediální viditelnost problému je vždy klíčová.

Ignorovat osudy mužů ve zralém a vyšším věku je prašivá ubohá mýlka. Fatální přehmat. Celý svět a život je o starších chlapech. Je to hlavní kvórum civilizace. Rozhodující síla. Lze se hádat o desetinách procent, ale tvoří zhruba 39% mužské populace – míníme věk od 40 do 70 let (ti mlíčňáci od 15 do 40 let, co plní z 90% stránky Esquieru, Playboye, Hustlera a o kterých sní dámy nad časopisy Cosmopolitan, Elle a Marie-Claire, případně Marianne, Vlasta, Květy a Chvilka pro tebe, mají asi 36,4%).

… Milují ho i rozumem. To je SDÍLENÍ opravdové. Johanka a Kája Saudkovi s Lipsem.

Oni (míním tím MY) rozhodují ve sněmovnách, senátech, vládách, firmách, drží majoritu v justici, mají v rukách řadicí páky a volanty k nejvyšším rozhodnutím, k přijímání důležitých řešení, mají klíče k velkým penězům, jsou lídry výzkumu, vývoje všech důležitých odvětví. Jsou obvykle šéfy mediálních koncernů, redakcí a mají v rukou média. Mají zpravidla pod kontrolou všechny základní, střední, vysoké i nejvyšší stupně managementů i vládnutí, ovládají vědu, včetně vysokých škol, jsou představiteli církví. Vedou státy, kmeny, klany, gangy, mafie. Vedou pozemní armády, letectva, loďstva, úderné oddíly ostrých hochů. Šéfují všem policejním složkám.

Aby bylo jasno, míním tím zásadně heterosexuální muže, neboť jen ti jsou těmi pravými chlapy, o nichž je tu řeč.

Řekněmež si to hned od počátku:

Nemíním diskriminovat z tohoto hlediska homosexuály. Ani bych si to nedovolil a udělá mi nesmírnou radost, když budou podle této knížky vařit a stavět se na vlastní nohy i naši čtyřprocentní souputníci. Uznávám jejich nároky, jsem s nimi v absolutní pohodě, nejsem homofobní. Ale jako občan demokratické země mám právo na svůj svobodný názor, podpořený navíc tím, že jestliže máme 4% homosexuálních spoluobčanů, tak jich je pravděpodobně i 4% ve funkcích s rozhodovacími pravomocemi, z čehož plyne, že 96% mužů s rozhodovacími pravomocemi je heterosexuálních. Dovolím si proto takovou pošetilou luxusní úchylku, do dnešní doby promořené politickou korektností naprosto nevhodnou, že budu mít vlastní názor a budu se věnovat majoritě.

Navíc se tyto mé úvahy hodně týkají zejména žen a zcela výlučně heterosexuálních vztahů. Možná, že moje myšlenky budou aplikovatelné i na homosexuální vztahy, ale protože s nimi nemám ani sebemenší zkušenost, nechávám zde volné pole působnosti povolanějším. V mých očích je realita taková, že homosexuálové nejsou chlapi jako já a jsou hodně jiní, a to především proto, že je nezajímají ženy a mají jinou duši. Pokud s pomocí této knížky dojdou naplnění ve svém specifickém vztahu, bude to pro mne jen důkaz, že tato knížka je ještě lepší, než jsem si myslel, když jsem ji psal. Nemají kapacitu heterosexuálů. Vůbec mě to nepohoršuje a na tváři nás, starších, kteří ještě máme dobrou paměť, to vyloudí jen úsměv. Zrovnoprávnění homosexuálů asi před 18 lety vysvětloval v Praze jeden americký senátor.

Asi takto:

Do roku 1991 byla homosexualita zařazena v katalogu Mezinárodní klasifikace nemocí WHO, čili World Health Organisation, neboli Mezinárodní zdravotnické organizace, nejvyšší světové autority v segmentu zdraví lidstva. Gayové například nemohli sloužit v americké armádě, protože každý důstojník s khaki-mozkem a mokrým diplomem z West Pointu, natož staří veteráni z Koreje nebo Vietnamu, dobře věděli, že taková letora do armády nepatří. Byla by její slabinou. V roce 1992 byla homosexualita z Mezinárodní klasifikace nemocí vyřazena.

Proč? Je to prosté. Na nějaké studie Americké psychologické asociace se totiž napařilo politické rozhodnutí, že homosexualita není nemoc ani porucha. To kvůli tomu, že se v USA vyskytli homosexuálové i mezi politiky a v tak velké zemi, jakou je Amerika, představují 4% hlasů voličské populace (nebo 2 až 5 %, data z průzkumů se často liší) příliš velké číslo, které může rozhodovat volby.

To je celá holá pravda, na kterou se zapomnělo, a když ji někdo připomene, tak se na něj hrozí prstem.

Žijeme v demokracii, v níž se už pomalu lidé začínají bát říkat vlastní názory. Jsme už tak příšerně svobodní, že se mlátíme svobodou po hlavě neustále v zájmu práv někoho a něčeho. Každý vlastní názor může být napaden nějakým právním názorem, výkladem zákona nebo verbální agresivitou nějakého blba, který si myslí, že má názor správnější.

Ale to není všechno. Kvůli osobním názorům na sebe lidé neustále podávají trestní oznámení a žaloby na urážky a různé nemajetkové újmy. Každý režim si totiž vetkne do erbu právo na svobodu, osobní názor, lidská práva, ale už nikde nedeklaruje, že tyto statky nejsou prakticky ničím chráněny před jejich následky. To je ta past demokracie, z níž se tak obratem může stát diktatura. Takhle se ze svobody stává klec plná bordelu, k níž jednou přistoupí nějaký diktátor, zamkne ji a klíč si dá do kapsy.

Zákony však neznají pojem „chlap“ jako právní instrument či institut, přesto svobodně, svobodomyslně a svébytně opakuji, že celá tato kniha je o chlapech.

Vzpomenu si při podobných příležitostech na nesmrtelný výrok Larryho Flinta. „Vlastní názor je jako díra do prdele. Každý má nějakou.“ Vyřčený názor není důležitý, rozhodující je konzistentní postoj, když se skončí s řečmi a přijdou na řadu činy.

Takže homosexuálové nechť mi prominou. Mezi heterosexuály a homosexuály je nepopiratelná psychická odlišnost. A to v mužnosti a chlapském chování. Neřeším je, ale hlavně ať nemám nikoho z nich s jejich změkčilou psychikou za sebou, když bych potřeboval chlapa, který mi má krýt záda.

… Vzpomenu si při podobných příležitostech na nesmrtelný výrok Larryho Flinta.

Kdybych se pral v hospodě, tak mi homosexuál nikdy nebude krýt se židlí v ruce nějakou stranu. Bude stát v koutě a budou mu z gatí padat maggi v kostkách. Jsem z divočejšího sudetského kraje, kde každá tancovačka končila rvačkou a něco o tom vím. A z pozdějších let si pamatuji dost dobře, že když šlo v byznysu o tvrdé jednání mezi firmami, nebo mezi divizemi v interním prostředí nějaké společnosti, tak jsem nemohl počítat s tím, že mě podrží.

Žádný voják v boji nechce mít gaye za sebou. Nevystřelí ani nenasadí bodák, který zaboří někomu do žeber. Nebude se mu chtít napálit to do chlapa, stejně jako chlapovi se nebude chtít zabít ženskou, i když to bude v bitvě. V žádné armádě, v níž gayové také slouží, se nenajde důstojník, který by dobrovolně poslal homosexuála do bojové akce. Všude je to zakázáno interním pokynem, zákony-nezákony. Takhle to prostě je.

Neberu jim, že to bývají dost často fajn kamarádi a slušní hoši s taktem, estéti s dobrým vkusem a vychováním, ale když jde do tuhého, tak s nimi počítat nelze. Asi stejně tak, jako mikrobiolog živočišných tkání z Harvardu se dvěma doktoráty nepočítá s dobrým výsledkem, když je mu na základě nějakého vyššího rozhodnutí přidělen laborant, který je sice trojnásobným boxerským šampionem, ale má jen devítiletku a boural maso na jatkách.

Nepřete se se mnou.

Homosexuály lze jedině milovat, nikoliv vyčleňovat. A přát jim úspěch v přesvědčování okolí, že jejich mužnost je stejně mocná. Stejně jim to nikdo neuvěří.

Nepotřebuji se opírat o Freuda, Ulrichse, Baileyho, Pillarda, Hamera, Aardwegači Arndta, abych správně pochopil ten zbytek. Žiju totiž na světě už dost dlouho. Zmíněné heterosexuální kvórum mužské populace je pro svět stejnou konstantou, jako že každý den ráno vyjde slunce.

Tečka, pokud jde o toto téma.

Tahle knížka má být v praktickém důsledku o vaření. Zvládnout vlastní kuchyň jako její dominantní osobnost, o čemž tu bude řeč, je pro normálního chlapa hračka. Chce to jenom malou změnu přístupu.

Na tomto světě je neustále někdo diskriminován. Celý svět řeší problémy ras, etnik, chudoby, náboženství, rovnosti pohlaví, životního prostředí, jaderné energie, práv zvířat a bůhví čeho dalšího. Ale nikoho ani nenapadne, sakrapráce, že je tu daleko relevantnější a senzitivnější problém citové, sexuální a psychické diskriminace heterosexuálních mužů v nejproduktivnějším věku s rozsáhlými konsekvencemi napříč kontinenty, státy, národy, rasami, etniky, vzdělaností, inteligencí, stupni civilizace. Jejich frustrace může ovlivňovat kvalitu rozhodování, je hrozbou pro celé lidstvo.

… Tečka, pokud jde o toto téma. Freddie Mercury.

Naštěstí tito všichni mají mě.

Pravda, občas se těm starším chlapíkům do toho jejich údělu ovládat svět navezou ženské výjimky typu někdejší britské premiérky baronky Margaret Th atcherové, ovšem ty to obvykle nakonec všechno dříve či později zpackají. Na jejich místa zpravidla nenastupují starší ženy, ale zase starší muži.

Občas sice nastoupí mladí vlčáci, kteří se prointrikují politickou džunglí s „backingem“ různých kmotrů, ale ti většinou dříve či později „zahučí“ na nějakou chybu. Do příslušných pozic se i tak obvykle dostanou dříve, než ty protřelé baby, a když neobstojí – což se jim stává poměrně dost často – tak z těch funkcí taky daleko dříve než ony obstarožní dámy vypadnou, takže nenapáchají těch škod až tolik. Děje se tak však obvykle se značným průšvihem. V české kotlince je toho dobrým příkladem zářivá a krátká kariéra mašinfíry Stanislava Grosse, ba i jiných politických teenagerů, kteří si myslí, že mají vyhráno, ale přitom mají prohráno.

Hillary Clintonová se sice může stavět na hlavu, ale vždy bude dámou, která se na post ministryně zahraničí USA vyšplhala po zádech svého manžela, exprezidenta USA Billa Clintona, chlapa s obrovskými nápady a příliš neposedným ptákem. Nikdy ho nezavrhla, přestože jí připravil těžké chvíle a měla pěknou ostudu. Jenomže jeho schopnost mít vize a uplatňovat je (plus jeho vliv) prostě naléhavě potřebuje. Jinak by ho dávno kopla do zadku. Jednoduše je to pořád frajer, se kterým se počítá. V Čechách by byl vyřízený, byl by to nezaměstnaný důchodce, který má pomalu sedmdesátku na krku a nedostal by ani flek recepčního v druhotřídním hotelu. V Americe je to však jiné (navíc je Bill naštěstí tak trochu za vodou).

Hillary Clintonová však i v USA vždycky bude terčem různých poznámek, protože má tlusté neforemné nohy „do O“ a kromě starého Billa už po ní nikdo nevyjede.

Emancipace – neemancipace. Sexismus – nesexismus. Machismus – nemachismus. Patriarchát nebo rovnost pohlaví. To je úplně jedno. Emancipantky, feministky, amazonky, sufražetky a další produkty populistického liberalismu, obvykle bez sexappealu, málokdy v tomto stavu udělají kvalitní rozhodnutí. Jejich mysl je většinou zasažena zápasem s vlastní frigidností, strachem z vrásek, stárnutí, menopauzy, jsou sžírány závistí, že ta nána od vedle má lepší hadry, kabelku a botky. Jsou zatíženy vědomím, že umějí vařit jenom blafy, které chlapi nežerou, a to je deptá natolik, že se v podstatě odrovnají samy. Tohle se však mužů netýká.

Nikdy se nezmění nic na tom, že lidská civilizace je přirozeně patriarchální a přes demokratické výstřelky na ženskou stranu je skutečným hybatelem věcí převážně vůle zralých heterosexuálních mužů. Ačkoliv je ženy nazývají prďoly.

Je to jenom otázka pragmatického zhodnocení potenciálu a hmatatelného efektu, nikoliv nějakých práv. To není o pohlaví nebo sexuální orientaci. O práva tu vůbec nejde. Jde jenom o výsledek.

Ty baby si o mně klidně můžou myslet, že jsem sexistický hulvát a klidně se mohou uvztekat k smrti. Nic na této realitě nezmění. Víte, jaké jsou ekvivalenty k prďolům ženského rodu nad čtyřicet…? Nechtějte to slyšet, mé vrozené džentlmentství, plachá zdvořilost, úcta k ženám, svátosti mateřství, manželství a bezrozměrná šlechetnost, mne totiž velmi limitují, takže to nemůžu doříci…

Vraťme se ale ke čtenářům této knihy, totiž k oněm nemladým mužům, jejichž zástupci třímají v rukou otěže tohoto světa, ale výsledek se pro ně samotné jaksi často nedostavuje.

Ti nemladí chlapi jsou přitom pořád zajímaví. Myslím pro ženy. Pokud ještě o to ti pánové vůbec stojí, což není vždy pravidlem. Předpokládejme však, že tato kniha je pro muže, kteří o společnost žen stojí… I tito muži mají právo si užívat zcela plnohodnotně potěšení s ženami, jedinci opačného pohlaví. Dopřávat si rozmilou, obohacující a dekorativní ženskou společnost z různých osobních důvodů, dobývat jejich duše, srdce či jiné části jejich těla, trávit zajímavě volný čas a píchat.

Přitom to u nich není to hlavní. Mají jiné priority. Chlapi často ani nestojí o trvalý vztah. Pouze ho dovolují, připouštějí a tolerují. Na rozdíl od těch mladých mužů už dobře vědí, že láska je jenom o sexu a to ostatní je jen taková omáčka a hra, která velmi často končí rozvodem, rozchodem, frustrací, zmatkem v celém životě a dělením majetku.

V tomhle jsem zcela na jedné palubě s Josefem Hausmannem, autorem populární publikace „Základy mužského šovinismu.“

Pojem „velké lásky“ u mužů ve zralém věku, vážící se k ženám v přiměřeném stáří či mládí (míním ženy o 10 až 15 let mladší) je koktejlem sociálních, sexuálních a nezřídka i citových potřeb. Pocit zakotvení v přijatelně pohodovém soukromí je dominující. Tedy – když už, tak už. V mužích je obsah pojmu láska daleko silnější než u žen. Kdo tvrdí opak je vůl. Nebo kráva.

Zabřednout do vážného vztahu s ženou daleko mladší – a mít s ní děti ve věku vlastních vnuků – je u mužů známkou pošetilosti, demence, sobectví a exhibicionismu. V něm už jde z hlediska žen jen o prachy, dědictví a vychcanost. Muž je v tomto případě mistrem světa ve skoku na špek. Obvykle připraví své potomky z předchozích manželství o hodně peněz a způsobí mnoho bolesti svým dalším dětem.

Stává se, že si muži ve věku nad 60 let pořídí ještě dalšího potomka s ženou do 40 let.

Tomu říkám plánování sirotků.

Je to na tyto potomky prostě podraz ještě dříve, než se stačili narodit. Muži, kteří něco takového učinili, většinou nemají pocit, že udělali něco špatně. Vědomí, že konali občansky svobodně ve svém zájmu, jim zcela postačí jako alibi. A ono to tak ve skutečnosti i je, nedá se s tím nic dělat.

Vždy si však vzpomenu na svého otce, který se narodil v roce 1921 a vzal si mou matku, stejně starou, z velké lásky. Chudý si bral chudou. Oba byli krásní lidé. Otec byl urostlý řezník s blonďatými kučeravými vlasy, sportovec, podle jeho postavy by mohli sochat Spartaka. Maminka byla překrásná Slovenka z kulackého rodu, měla úžasné vnady, šarm i po čtyřicítce, měla dar neopakovatelného glosátora života, přičemž využívala moudrosti a specifické výřečnosti svého svérázného lidu z rodné Oravy.

Odmítala nabídky advokátů a bohatých obchodníků, protože byla zahleděná do toho sošného řezníka. Velmi se milovali. Můj otec umíral ve svých 46 letech na rakovinu. Všichni jsme věděli, že zemře. I on. Držel si hlavu v dlaních a omlouval se nám. Mé matce, mně ve věku před maturitou, mému bratrovi, jemuž bylo 12 let, že nám zkazil život tím, že umírá a nemůže nám dát všechno, co by ještě chtěl.

Většina dětí z manželství, v nichž je mezi rodiči věkový rozdíl 25, 30 a více let, se stane sirotky ještě před dokončením základky. Nechť si každý užívá své svobodné vůle, jak chce. Za sebe si však neumím představit, že bych se svou o mnoho let mladší manželkou zplodil dítě s vědomím, že bude sirotkem ještě před svou maturitou…

Dítě nevnímá, že jeho otec byl postarším boháčem nebo celebritou a nepřemýšlí o tom, proč ho jeho matka ulovila. Dítě chce mít tátu, svou autoritu, svůj vzor, svého průvodce na cestě se směrovkami do světa dospělých.

Mnoho žen tyto situace řeší daleko jednodušeji. Podstatné je nebýt sama a mít chlapa, i když bude mít dřevěnou nohu, pleš a bude před sebou tlačit vanu. Hlavní je předpoklad existenční jistoty. Pak to nějak dopadne…

Ti takzvaní „prďolové“ však mohou být ještě zajímavějšími, mužnějšími, přitažlivějšími, než si jejich požitků chtivé protějšky vůbec umí představit. A když se pánové o to trošku přičiní, půjdou na dračku i v šedesáti.

Od jistého okamžiku jsou vždy nositeli nové kvality, pokud předčí ženy na jejich hlavním hřišti, totiž v péči o udržování hořícího rodinného krbu, domácnosti a ovládnou teritorium kuchyňské linky a lednic. Jen svobodná libovůle mužů a synergické efekty potom umožňují a laskavě dovolují ženám většinově – pravda, s bedlivou supervizí – vládnout v kuchyni. Udělat změnu i v této oblasti vyžaduje od chlapů přenos zhruba jednoho procenta obecné mentální kvality do soukromé sféry.

Table of Contents

Titulná strana

I. Situační zpráva

II. Dokážou-li muži nalézt svou svobodu v kuchyni, budou svobodní navždy

Hrnec 1

Hrnec 2

Hrnec 3

Hrnec 4

Hrnec 5

Hrnec 6

Hrnec 7

III. Vybavení kuchyně osamělého muže

IV. Nekompromisní konkrétní ideální výbava

V. Výživa a životospráva osamělého muže

Pes jako cesta k pohodě

VI. Styl zásobování osamělého muže

Maso

Zelenina

Tuky

Koření

Mléčné výrobky

Pochutiny

Konzervované potraviny

Luštěniny

Těstoviny

Rýže

Uzeniny

Nápoje

VII. Vaření osamělého muže

Jednoduše

Bez iluzí – stejně je to všechno guláš

Polévková alchymie

VIII. Svatým grálem vaření je výsledek

RECEPTÁŘ KUCHAŘKY OSAMĚLÉHO MUŽE

Filozofický grunt

JÍDLA DO 20 MINUT

Italská stopa

JÍDLA DO 30 MINUT

VOLNÝ STYL