Klára A. Samková

MOJE CESTA ZA SCARLETT

a k tomu něco navíc

(ukážka)

Vydavatelství BLINKR

2013

Motto:

Kdysi v pravěku, kdy po světě běhali brontosauři a na naší politické scéně žilo Občanské fórum, bavili jsme se v parlamentním poslaneckém klubu tohoto hnutí o tom, kdo má jakou motivaci ke svému poslancování. Všichni uváděli různé přeušlechtilé důvody. Kolega Miroslav Macek se tehdy usmál a řekl: „Za všechno může špatná četba v dětství.“ Myslím, že sám netušil, jakou vyslovil pravdu. Kdyby nebylo „špatné četby v dětství“, určitě by nevznikly ani tyto zápisky.

© Klára A. SAMKOVÁ 1994

© Fotografie Klára A. SAMKOVÁ 2013

© Vydavatelství BLINKR, Praha, 2013

© Obálka Filip ŠIMONEK, 2013

ISBN 978-80-87579-13-8

Poznámka: tato kniha poprvé vyšla v papírové formě v roce 1994 v nakladatelství ROAD Praha. Vydavatelství BLINKR ji připravilo po redakční a grafické stránce k novému vydání v elektronické formě ve formátech EPUB a MOBI.

MOJE SRDCE V JIŽNÍM SMĚRU

(předehra)

Na půdě u nás doma, v místě, kam vikýřem dopadá proud světla, ve kterém tancují částečky prachu, stojí už léta stará oprýskaná židle. Pochází prý z kuchyně mé prababičky, a přestože je tvrdá a nepohodlná, byla nejoblíbenější židlí mého dětství, dospívání – a vlastně jí je dodnes. Stojí totiž před velikánskou secesní knihovnou.

V jejích policích za barevnými skly bylo ukryto vše, co na půdy starých domů zavane čas nebo co není potřeba ke každodennímu použití. V temných dobách, kdy táta v pracovně pravidelně brblal při poslouchání Hlasu Ameriky a maminka otráveně opravovala dějepisné písemky svého středoškolského žactva a snažila se nekvalifikovat neznalost data založení KSČ coby závažnou neznalost a důvod pro snížení známky, vytrácívala jsem se já na půdu.

Nacházela jsem metry dívčí literatury z přelomu století, dětské knížky čtyř generací, trosky dvou ročníků časopisu Vpřed, klosovky a prapůvodní vydání Rychlých šípů. Příběhy princezny Niny Džavachy, Gabry a Malinky, flossovky a mezi nimi strojopisy samizdatů snad v desátém průklepu. Tím vším jsem se postupně probírala.

Když mi bylo asi šestnáct, všimla jsem si dvou objemných knížek v červené plátěné vazbě. Vypadaly moc tlustě a já jsem na ně neměla příliš velkou chuť. První se jmenovala aspoň trochu lákavě V bouři a druhá Po bouři. To nevzbuzovalo moc nadšení. Název společný oběma dílům – Jih proti Severu – mi taky mnoho neřekl, ovšem jen do doby, než jsem knížku vzala do ruky a otevřela první stránku. Tehdy v Čechách knížka Jih proti Severu příliš známá nebyla.

Po roce 1989 však byla jedním z prvních titulů klasické beletrie, který u nás vyšel, a tak především dívčí srdce se mohla dát vtáhnout do romantického, a přesto tak realistického děje občanské války. Příběh Scarlett a Rhetta, příběh lásky, vypočítavosti, příběh boje proti osudu a příběh velkého pouta k rodné zemi, je příliš podmanivý a příliš pravdivý, než aby se dal označit za pouhou brakovou literaturu.

Ten příběh mne pohltil a knížku jsem odložila až poté, co byly oba svazky přečteny do konce. Vlastně ne, já jsem ty knihy nikdy číst nepřestala a jejich hlavní hrdinka Scarlett se mi stala zdrojem inspirace k mé vlastní metodě překonávání překážek.

Co znamená koule z chemie ve srovnání s hrozivým úkolem vyvézt Melanii z hořící Atlanty! A bolest ze ztracené první lásky je malicherná oproti bolesti, kterou pociťovala Scarlett, když ji Ashley vůbec nemiloval a za zády se jí navíc vysmíval ten padouch kapitán Butler, který vůbec nebyl gentlemanem!

Já vám dám, vy bídáci, když vy na mě takhle, tak já vám ukážu! Chemii si opravím na jedna a chlapi coby komplikační životní faktor mi mohou políbit šos! Řítila jsem se ze schodů půdy rovnou k učebnicím. V průběhu doby mi Scarlett pomohla z mnoha nesnází a já se ji naučila mít ráda – tu zlou, tvrdohlavou a cílevědomou. Ptávala jsem se sama sebe, jak by se ona zachovala na mém místě, co by udělala, jak by čelila mému problému. Poznávala jsem ji víc a víc, rozuměla jejím touhám, nenáviděla jsem její nepřátele a milovala její lásky.

Scarlettinou největší láskou však bylo místo zvané Tara – a to jsem poznat nemohla. Kus země kdesi na hranici divočiny, rudá půda s borovicemi ubírajícími slunce bavlníkovým plantážím. Bílé stavení s alejí dubů, střed světa a smysl všeho.

Když jsem se probrala z pouhého okouzlení románem, které odpovídalo mým šestnácti letům, začala jsem se zajímat, kde by skutečné Tara mohlo být. Držela jsem se své oblíbené literární předlohy a sháněla pořádnou mapu, na které bych našla známá jména: Atlanta, Macon, Jonesboro, Fayteville, Marietta…

Chytala jsem se útržků. Na jihovýchod od řeky Chattahoochee…, cesta z Atlanty do Tara trvala Scarlett povozem den a půl a kůň byl vysílený…, z vlaku vystoupila v Jonesboro… Ano, Jonesboro, odtud to muselo být do Tara nejblíž! Tam na ni čekával Will s bryčkou a cesta domů, do Tara, pak už netrvala dlouho…. Upřeně jsem se dívala do starého atlasu na malinká písmenka kousíček pod tlustým nápisem Atlanta: Jo-nes-bo-ro, nemohlo o tom být pochyb. To městečko existuje. Tak jsem zase atlas zaklapla a strčila ho do knihovny.

Vždyť se psal rok 1989 minus x a naše rodina neměla ani peníze, ani správný proletářský původ, ani známé v bance či na policii, ani nikde jinde, aby se byť na vzdáleném obzoru rýsovala naděje na devizový příslib a cestu do imperialistické ciziny. Nezbývalo než čas od času vzít zavděk oprýskanou židlí před starou knihovnou s řádkou už pěkně ohmataných knih. Přešlo pár let a začal se psát letopočet 1989 plus….V roce plus jedna jsem kuchyňskou židli vyměnila za stejně nepohodlné křeslo ve Federálním shromáždění a Jih proti Severu za návrhy zákonů. Napínavé to bylo stejně a mnohdy šlo i o to, jak uniknout z hořící Atlanty. V roce 89 plus tři jsem stála ve Washingtonu, D. C, a v ruce žmoulala pár set dolarů našetřených ze stipendia. Pubertální sny jsou od toho, aby se uskutečňovaly. Za 3,98 USD jsem si zakoupila silniční atlas Spojených států a za čtyři stovky pronajala auto.

V pátek 20. listopadu 1992, přesně v poledne, jsem do toho auta sedla. Moje cesta vedla přímo na jih, do Tara.

CESTA NA JIH

Jó, to se vám řekne – rentla si kár a odfrčela na jih! Především auto bez automatické převodovky se v Americe těžko najde, a i moje Červená karkulka (rozuměj Geo-Prizm, nic levnějšího nebylo) nebyla výjimkou. Usoudila jsem, že „D“ znamená „drive“, tedy jízdu, „N“ bude neutrál a „R“ zřejmě „return“ neboli zpátečka.

Vyzkoušela jsem to na okruhu od Bílého domu ke Kongresu a vzhledem k tomu, že obě budovy ještě stojí bez viditelné díry ve zdi, lze usuzovat, že můj odhad byl správný. Než jsem se vymotala z washingtonského předměstí Arlington a z šestiproudových dálnic, uplynula hodina a já v chladném podzimním dnu litovala, že jsem si nepřiplatila na auto s klimatizací. Můj rozpočet však byl víc než neúprosný, a tak mne střídavě oblévalo horko a ledový pot.

Obávám se, že spoluúčastníci dopravního provozu z mých prvních hodin na amerických dálnicích si na své nervy museli pustit chlazení naplno. Co kilometr, to nepočítaných dopravních přestupků. Dílčí cíl cesty však byl jasný a podřídilo se mu vše včetně silničních pravidel.

Šlo o to se vyhnout dálnici číslo 95 vedoucí do Richmondu a propracovat se na šestašedesátku. Největší problém spočíval v chybějících názvech měst na směrovkách. Na amerických návěštích jsou totiž uvedena pouze čísla dálnic. Jestliže ale víte, tak jak jsem věděla já, že chcete do Gainesville, avšak samozřejmě netušíte, že se tam dostanete přes pětapadesátku a hned vpravo musíte najet na silnici číslo 495, pak se budete stejně jako já další hodinu vymotávat z naváděčů do washingtonského předměstí Pentagon City, pojmenovaného po slavném velitelství US Army. A ani Gainesville, ani jiného jména se nedopátráte. Musela jsem proto zastavit na okraji dálnice a vyzkoumat všechna příslušná dálniční čísla. Bylo to při mé cestě poprvé, ale zdaleka ne naposled. Když jsem konečně přišla na to, kudyže se kam jede, a dostala se na vytouženou cestu, objevila se další z amerických dálničních záludností. Čísílko už souhlasilo. Co nesouhlasilo, byla písmenka. N, to je north, sever, a dálnice takto označená míří pochopitelně na sever, kam jsem nechtěla. Samozřejmě jsem stála právě na ní. Potom byla druhá možnost, W, west, tedy západ. Řítila jsem se tedy přesně opačným směrem. Než jsem našla výjezd, než jsem z něj vyjela, než jsem našla opačný nájezd a než jsem na něj najela a vydechla si, že teď už snad doopravdy mířím tam, kam chci, uplynula vesele další hodina.

Během ní jsem dostala hlad a navíc začala toužit po jisté místnůstce označené panenkou. Naštěstí jsou americké dálnice stavěny na americké rozměry a ty předurčují, že můžete být na cestách dlouhé dny a týdny. Okolí dálnic i větších silnic proto motoristy bohatě zásobuje vším, co by případně na nich mohli potřebovat. Určitě zde najdete spoustu příležitostí k jídlu. McDonald's Big Mac, což jsou hamburgery, Waffle house, Pizza Hut s červenou střechou ve tvaru klobouku, specializovaný na pizzy, a nejvznešenější Kentucky Fried Chicken, kde se dostanou i hory nejrůznějších zeleninových salátů. Kuře zapékané v pikantním těstíčku a prodávané v krabičkách s obrázkem starého bělobradého pána, který údajně tuto pochoutku vynalezl, považuji já osobně za téměř jedinou poživatelnou americkou krmi. Patrně nejstrašnější zkušenost jsem udělala s Waffle house. V něm jsem kdesi před Maconem obdržela za čtyři dolary pečená kuřecí prsa chuti i vzhledu osmahnuté podešve. V těchto labužnických stáncích se podává coca-cola zarovnaná ledem v kelímku velikosti menšího džberu, s víčkem a brčkem, což je pro motoristy moc praktická věc. Komfortně se najíte a vyřešíte i svoje další neodbytné potřeby. Je v nich exkluzivně čisto, voňavá mejdlíčka a všude teče teplá voda. V těsné blízkosti se většinou nachází benzinová pumpa. Tam se dá koupit úplně všechno. Oblečení, kartáček na zuby a další kosmetické potřeby včetně dámských vložek, dětských plenek, tužek, holicích strojků a všemožných nesmyslů k zabavení dětí na dlouhých cestách.

Především tam ale vaří kafe – a to kafe na americké poměry vynikající. V Novém světě se totiž kávou obvykle nazývá něco, čeho by se našinec odmítl byť jen dotknout a vylil by to bez obavy z podstatného ztmavnutí i do zcela čisté vody na nádobí. U nás tomu říkáme dokonalá hrušková voda. U americké benzinové pumpy vám však kdykoliv nalijí čerstvě uvařené a kouřící opravdické kafe. Sušeného mléka si můžete vzít, kolik chcete. Středně velká porce přijde zhruba na sedmdesát centů, což je pořád ještě relativně laciné. Pokud jde o sortiment pumpových obchodů, musím říci, že jeden z nich jsem obzvlášť ocenila. Hned první noc pochopitelně začalo příšerně pršet a byla pěkná zima. Jestli si myslíte, že jsem měla pětadvacet dolarů na nejlevnější motel (tehdy), tak se trpce mýlíte. Spávala jsem po celou dobu své cesty v autě, což vzbudilo nelíčenou hrůzu všech přátel, kterým jsem to vyprávěla. Nechápu dost dobře proč. Za celou dobu jsem nezažila jediný konflikt, a pokud zaparkujete tak jako já, tedy u obchodů či pump, kde je čtyřiadvacetihodinový provoz, nemyslím, že se může stát něco strašlivého. I americké detektivky se odehrávají vždy v nějakých odlehlých skladištích či jiných vylidněných místech, ale tam, kde je neustálý ruch, není kriminalita nijak obvyklá.

Tu první noc jsem měla ve tři ráno za sebou asi 700 kilometrů jízdy a moje myšlenky byly schopny se upínat už jen k představě kelímku horké kávy. V pumpovém butiku jsem ovšem objevila pro zahřátí něco podstatně lepšího, totiž peřinu. Tak jsem si za osmnáct dolarů koupila obrovskou prošívanou přikrývku, a počasí se rázem oteplilo. Než jsem dorazila až k výše popsané oáze, musela jsem jet vlastně celou noc. Z šestadevadesáté silnice jsem zahnula na dálnici číslo 81, a tu jsem už neopustila. Projížděla jsem úpatím Apalačského pohoří a musela si stále připomínat, že do Atlanty to mám skoro tisíc kilometrů a měla bych tam dorazit co nejdřív. Překrásné lesnaté pahorkatiny měnily cestou na jih svoji tvář.

Ve Washingtonu už byl holý pozdní podzim, ale jen o 150 kilometrů jižněji listí na stromech povětšinou ještě drželo. O dalších 200 kilometrů na jih hýřilo jasnými podzimními barvami. Přibývalo také jehličnatých stromů, hlavně borovic. Naštěstí slunce brzy zapadlo a obrysy kopců splynuly s černočernou tmou, takže moje pozornost nebyla rozptylována krásami krajiny. Mohla jsem se soustředit jenom na jízdu. Ze tmy vystupovala jen stará stavení z červených cihel s bílými sloupy v průčelí. Za Greensboro začalo drobně mžít. Jela jsem tou nocí teplého spícího deště a konečně pochopila, co znamená „dlouhá bílá přerušovaná čára“. Byla jak šňůrka se svítícím korálkem mého auta. O půlnoci se z rádia ozývaly staré písničky Beach Boys a Elvise Presleyho. Země jako by měla v kalendáři napsán letopočet zase jen těch 1960 a nějaké drobné, ležela před ní báječná naděje následujících desetiletí.

Klouzala jsem do snění, do vzpomínek na dětství a také na jih. Jižněji, jižněji, přes Severní a Jižní Karolinu, do Georgie, vonící tlejícím listím. Za ranního svítání ke mně vztáhly mlžným oparem ruce mrakodrapů lemujících Peachtreestreet, aby moje srdce už nikdy nepustily ze svého vlídného objetí. Peachtreestreet znamená „Broskvoňová ulice“ a je hlavní tepnou města. To město přede mnou byla Atlanta.

JONESBORO

Před Atlantou jsem se kvůli propletenosti dálnic dopustila série dalších dopravních přestupků a nakonec téměř způsobila řetězovou havárii tím, jak jsem náhle a prudce stoupla na brzdu. Zastavila jsem na odstavném pruhu a nevěřícně zírala na tabuli. Docela obyčejně bylo na ní totiž napsáno Clayton county – Claytonský okres. Tak ono to opravdu existuje! To snad není možné! Až úplně ke konci nového pokračování románu Jih proti Severu, nazvaného prostě Scarlett, který napsala Alexandra Ripleyová, se popisuje scéna setkání hlavní hrdinky s Rhettem v Dublinu na plese u královského místodržitele. Ceremoniář přichází ke Scarlett a zve ji k následujícímu tanci s místokrálem. Dáma mu vybraně odpoví: „Je mi vysokou ctí,“ a otočí se s úsměvem k udivenému Rhettovi: „U nás v Claytonském okrese jsme vždycky říkali, že jsme ve vysoké bavlně…“

Já jsem sice v bavlně nebyla, zato v Claytonském okrese ano. Leží těsně pod Atlantou směrem na jihovýchod a na jeho území se nachází jedno z největších amerických mezinárodních letišť. To vynáší určitě víc než bavlníkové pole. Ostatně nepotkala jsem ani jedno. Bavlna, kdysi zde nejhojněji pěstovaná zemědělská plodina, totiž z Jihu snad úplně vymizela. Dnes je Atlanta průmyslovým supercentrem, v jehož okolí bydlí na šest milionů lidí. Na bavlnu nezbývá místo. Pole nahradily borovicové háje, místo plantážnických stavení stojí kolonie rodinných domků.

Sjela jsem z dálnice a probírala se dobře známými jmény. Ta tentokrát nebyla napsána na bílých stránkách mrtvých knih, ale na živých návěštích ukazujících cestu k živým městům. Fayteville, Lovejoy, Hampton a hlavně – Jonesboro. Moc jsem netušila, kudy právě jedu, jenom jsem využila informace turistického centra při cestě – malinké boudičky nacpané mapami, letáčky, pozvánkami a inzeráty. Mezi jinými ohlašovaly, že se zde náhodou právě tuto sobotu odbývá tradiční vánoční trh, pořádaný jako každoročně dámami z místní Historické společnosti.

Tu založili v roce 1969 ke zvyšování zájmu o významná místa v dějinách Jonesboro a okolí. Jedním z jejích prvních ředitelů byl svého času i pan Stephens Mitchell, bratr jisté paní Margaret, která napsala první dva díly románu Jih proti Severu. Dotyčný spolek koná každoročně ještě dvě další akce – Scarlettin ples a rekonstrukci bitvy u Jonesboro. To válečné dunění jako by doznívalo v městečku dodnes, a když jsem se rozhlížela po jeho malebných historických domech, nabyla jsem pevného přesvědčení, že Jižané nakonec přece jenom vyhráli.

Jonesboro je přepůvabné místo, s ulicemi zaplněnými starými plantážnickými domy pod rozložitými javory a duby. Moderní architektura – zejména nový baptistický kostel a budovy k němu přiléhající – se starému slohu zcela přizpůsobila. Hlavní ulice, která se opravdu jmenuje Hlavní, vede souběžně s železniční tratí. Řada domů obrácená do ní hlavním průčelím přetrvala navzdory válce ještě od dob tvrdohlavé O´Harovy dcery.

Procházela jsem se tou ulicí a za chvíli jsem si byla téměř jistá, že musím Scarlett potkat hned za nejbližším rohem. Připomínalo ji zde totiž všechno. Naproti benzínové pumpě stojí budova místní banky – Tara bank. Druhou hlavní ulicí města je Tara boulevard a v původním nádraží (u kterého musel čekávat Will) je prodejna upomínkových předmětů. Scarlett se zde usmívá na porcelánových talířcích, umělohmotných předmětech všech druhů, tvarů a skutečných i domnělých užití, na hodinách, plakátech, hrníčcích, prostírání – prostě všude. Úplně „uscarlettovaná“ jsem malé kamenné stavení rychle opustila. Kvůli kýčům jsem sem přece nepřijela. To, proč jsem zde, musí být něco jiného. Něco lepšího, krásnějšího, ušlechtilejšího. Něco spojeného s tak vrcholným prožitkem a citem, že přinutilo ženu, která jinak napsala jen pár novinových článků do společenské rubriky místních novin, aby vytvořila dílo tak hluboce lidské a tak prodchnuté citem, jako je „Odváto větrem“. Tak totiž zní původní název románu Jih proti Severu.

Když jsem vyrazila směrem k Lovejoy, dojela jsem k omšelému a nepříliš velkému bílému domu. Ocitla jsem se na Fitzgeraldově plantáži. Tam jsem si uvědomila, že pohnutka, která Margaret Mitchellovou přiměla k vytvoření jedinečného díla, byla obdobná té, která o něco dřív přiměla jistou paní Boženu Němcovou k napsání knížky jménem Babička. Že to byla nekonečná láska k vlasti, citová svázanost s těmi, koho milovaly, a navíc touha zachytit a snad i vrátit šťastné překrásné dny, v nichž připlouvaly příběhy starých k ouškám děvčátek, sedících na jejich klínech. Paní Margareta neudělala nic víc a nic míň než paní Božena. Při vzpomínání prostě jen vzala do ruky pero.

JAK TO BYLO S MARGARETOU

Mezi vším kýčovitým haraburdím, které prodávali na bývalém nádraží a kde už scházel snad jen toaletní papír s podobiznou mé hrdinky, mne upoutala kopa odhozených časopisů. Hrbila se v koutě a turistické skupiny chtivé ulovit do vitrín svých obývacích pokojů něco, co by jim sousedé zaručeně záviděli, ji obcházely plny nezájmu. Novinový papír rozřezaný jen tak halabala byl nadepsán titulem Old Atlanta, tedy Stará Atlanta. Obsahoval přetištěné články z místních novin, staré dobrých sto dvacet let. Zprávy ze společnosti i „zaručené zprávy“, které měly nebo mohly mít nějakou souvztažnost právě ke mnou sledovanému románovému příběhu. Úplně na spodku hromady se krčil polorozpadlý průvodce historickým Jonesboro, téměř ztrouchnivělý nezájmem. V něm jsem se dozvěděla, jak to vlastně bylo.

Ten starý dům patříval Phillipu Fitzgeraldovi, jednomu z prvních, kteří přišli do tehdy ještě divokých a neobydlených krajin. V roce 1851 koupil první pozemky své budoucí plantáže, kterou doslova vydupal ze země. Narodil se v hrabství Tipperary v Irsku a do Spojených států připlul kolem roku 1825. V roce 1837 se oženil s Eleanor McGhanovou z Hamiltonu a postavil pro ni nový dům, v němž s ní vychoval sedm dcer. Podle daňových záznamů z roku 1853 vlastnil 2375 akrů půdy a 35 otroků. Prý to byl nehezký muž. Podsaditý, ale solidní, ve tváři měl vepsány črty zarputilosti a síly. Byl známý svou neohrožeností. Pustil se do rvačky, kdykoliv měl pocit, že právu a spravedlnosti není popřáváno dosti sluchu. Jednou se údajně postavil za mladičkého politika, který vykládal rozvášněnému a poloopilému davu cosi nepopulárního. „Zastřelte někdo toho spratka!“, ozývalo se ze zástupu. Tu se Fitzgerald vyšplhal jako opice na řečniště, vytáhl z holínky nůž a chladnokrevně prohlásil: „Vyříznu srdce každýmu, kdo se toho mladýho dotkne. Jen ho nechte, ať řekne, co má říct.“ Nikdo neměl kuráž chytnout se se starým, který zůstal sedět na jevišti a pohrával si s nožem v ruce. Začínající politik pak mohl klidně dokončit svou řeč – a posléze byl dokonce zvolen.

Pravým opakem Fitzgeralda byla jeho žena Eleanor. Neobyčejně krásná se světle plavými vlasy, hlubokýma modrýma očima a zářivě bílou pletí bez jediné pihy. Všeobecně platila za opravdovou dámu. Zvláštní byl její hlas: zněl prý jako tichá hra stříbrných zvonků. Milovala knihy a poezii, historii a klasickou literaturu. Přitom vedla rozsáhlou domácnost, která se zejména v době občanské války rozrostla o množství osiřelých neteří, synovců a bratranců, stejně jako vdov po vzdálených mužských příbuzných padlých v boji.

Že vám ty postavy něco připomínají? Nezdá se vám, že pan Phillip Fitzgerald má s Geraldem O´Harou společného víc než jen přesmyčku ve jméně, a paní Eleanor se taky podobá literární Ellen víc, než aby to byla náhoda? Však to taky žádná náhoda není! Phillip a Eleanor Fitzgeraldovi byli totiž praprarodiči Margarety Mitchellové. Musela o nich slyšet nesčíslněkrát, když jezdila na prázdniny do starého rodinného domu za svou babičkou Annie Elizabeth a za svými šesti tetami.

Tedy, alespoň dvě tety tam byly zcela jistě: „Mamie“ a Sarah, zvaná „Sis“. Bydlely tam, obě neprovdány, až do své smrti v roce 1930 a měly pověst „svatých žen“, žijících zbožnosti a práci. Stojí za zmínku, že stejně jako Scarlettina rodina byli i Fitzgeraldovi katolíci – jediní v široširém protestantském okrese.

Možná právě podle zbožných tetiček vznikla i postava nejmladší Scarlettiny sestry Careen, která po smrti svého snoubence padlého ve válce odešla do kláštera v Savannah. V každém případě byly sestry Fitzgeraldovy něžné a vážené osoby. Když šly svědčit k soudu, měla jejich svědectví takovou vážnost a byla pokládána za tak čestná, že pře byla pro stranu, v jejíž prospěch se vyslovily, prakticky vyhranou záležitostí. Trochu jiné to bylo s Annie Elisabeth, Margaretinou babičkou. Byla to rázná žena Scarlettina rodu. Určitě by neváhala projet hořící Atlantou až domů – vždyť sama udělala něco velmi podobného. Možná, že právě její udatnost a její čin byly předobrazem Scarlettiny odvážné cesty.

Stalo se to v létě 1864, za postupu Shermanovy armády. Macon, do kterého se Anna Elisabeth uchýlila po dobu války s jednou ze svých sester, byl náhle plný černochů, kteří nevěděli, co si počít s nově nabytou svobodou. Potulovali se v tlupách po kraji a k nim se přidávali yankeeovští zběhové i vojáci jižanské armády, vyměnění za zajatce z opačného tábora. I když se samotná bitva Maconu vyhnula, tlupy rabiátů městu rozhodně nepřidaly na bezpečnosti. Annie cítila, že ona sama i její sestra bezpodmínečně potřebují ochranu. Prošla neohroženě armádou Seveřanů přímo do velitelství Unie a tam osobně požádala generála Wilsona o ochranu svého domu a rodiny. Jak je vidět, obešla se Margaretina babička na rozdíl od románové hrdinky své vnučky i bez koně od toho padoucha Rhetta Butlera. Po válce se Annie přestěhovala do Atlanty. Vzala si pana Johna Stephense z právnické rodiny. Měli spolu několik dětí. Jedno z nich, dívenka, která se 8. listopadu 1892 provdala za Eugena Muse Mitchella, rovněž významného právníka, se jakoby náhodou jmenovala Isabella, ale všeobecně byla přezdívaná May Belle. May je ve staré básnické angličtině překládáno jako „dívka“ nebo „panna“ a Bella je prostě krasavice – ale to Scarlettinou Bonnie, dcerou, nebude mít určitě společného. Ostatně, May Belle byla Margaretina maminka, nikoliv dcera.

Literární historici nacházeli mnoho paralel mezi Margaretinou a Scarlettinou rodinou, i když autorka sama je přijímala velmi nevlídně. Bez ohledu na autorčino chtění je jedno víc než jisté: paní Margareta vzala za základ svého slavného příběhu osud vlastní rodiny. Osud, který nebyl v onom místě a čase nijak výjimečný. Všechny postavy jejího románu skutečně existovaly, a pokud nežily, mohly žít. Jsou živoucí, proto jsou pravdivé. A protože jsou pravdivé, tak je milujeme.

STATELY OAKS

Stejně tak pravdivě působilo i nynější „moje“ Jonesboro, na které pomalu padal deštěm promáčený soumrak listopadového odpoledne. Vydala jsem se ke svému původnímu turistickému cíli. Do míst, kde se měl konat vánoční trh. Tyhle americké vánoční a vůbec „rukodělné“ či „historické“ bazary jsem si opravdu hluboce zamilovala. Barva Vánoc je v Americe červená a zelená, podle cesmíny. Do zelených věnců z chvojí se zaplétají červené stuhy, a ty i s věnci roubí okenní rámy, zábradlí a průčelí domů stejně jako pouliční lampy či vývěsní štíty. V oknech hoří barevné svíčičky a jejich vůně se mísí s odérem sušených květů a eukalyptu, další nedílné součásti americké – a to nejenom vánoční – výzdoby. Všude je plno bělobradých Santa Clausů a obřích punčoch, pěkně štráfkovaných. Na pořádnou nadílku. K tomu připočtěte vše, co se dá vyrobit z proutí, vlny, hadříků, dřívek. Různé krabičky, škatulky, hadrové panenky, andílci, ptáčkové z moduritu a malinkaté pozlacené sáňky. A samozřejmě se nesmí zapomenout na patchwork, umně skládané textilie z drobounkých ústřižků pestrobarevného plátna. Toto vše je pečlivě naaranžováno, barevně sladěno, proloženo zlatým jmelím a opatřeno malilinkatými cenovkami. Při pohledu na ně jsem však doličné předměty honem zase pouštěla z rukou.

Jméno domu „Stately Oaks“ se do češtiny dá přeložit jako „Vznešené duby“. U nich bych se teď ráda na chvíli zastavila. Jak možná víte, nejbližší sousedé O'Harů, Wilkesovi, bydleli na plantáži „Dvanáct dubů“, a také Tara bylo duby obklopeno. Jsou to stromy, které opravdu zastiňují většinu jižanských venkovských stavení. Velmi se však liší od našich dubů. Listy mají uzounké a podlouhlé skoro jako listy vrby. Jen maličké kalíšky žaludů svědčí o tom, že to jsou opravdu duby. Stromy dorůstají obrovitých rozměrů. Někdy se jejich mohutné sukovité větve sklánějí až k zemi, někdy se vypínají svými korunami do výšek třípatrových domů. V parku patřícímu k Draytonově plantáži u Charlestonu roste jeden, kterému se dokonce říká „andělský dub“, neboť jeho rozpažené větve se rozkládají jako křídla. Vůbec nejzvláštněji působí na nich parazitující rostlinky charakteristické dlouhými šedozelenými lístky. Usazují se na větvích, žijí ze vzdušné velikosti, vytvářejí na stromech závoje, které jim dodávají pohádkové vzezření. Rostou jenom na dubech, a ty díky jim připomínají víly s dlouhými vlasy. „Živé duby“ jsou typickým znamením Jihu, jeho krásy, vznešenosti a velebnosti, ale také jeho uzavřenosti.

Stately Oaks byl naopak otevřený až moc. Dům se čtyřmi pilíři ve dvou řadách nad sebou byl – jako téměř všechny domy Jihu – z bíle natřeného dřeva. Tento styl se ostatně udržel až do dnešních dnů a historické staveniště připomíná spíš truhlářskou dílnu pod širým nebem než to, co si pod tímto pojmem představujeme u nás. Hlavním stavebním nástrojem je zde pila, cihel byste se snažili dopátrat marně. I dnes jsou třeba McDonaldovy boudičky stavěny ze dřeva, takže to asi jen ryze plantážnický materiál nebude.

Když jsem četla Jih proti Severu poprvé, divila jsem se, proč byly Scarlettiny pily tak strašně důležité a na co se mohlo tolik dřeva vůbec spotřebovat. Teď když vím, že dřevo je vlastně jedinou stavební hmotou těchto krajů, je vše hned jasnější.

Dům Stately Oaks hraje v Jonesboro zvláštní roli. Právě v něm se totiž pořádají Scarlettiny plesy, i když po většinu roku budova hostí muzeum. Zároveň je i sídlem již zmíněné Historické společnosti. Původně nestál na nynějším místě, byl sem převezen až v roce 1972. V den bazaru byl vyzdoben girlandami chvojí s červenými stuhami, odevšad se ozývaly koledy. U vchodu mi paní v historickém kostýmu podala košíček, abych se mohla vrhnout na nákupy. Přemohla jsem sama sebe a nekoupila jsem si nádherný, leč obrovský eukalyptový věnec s vyřezávanými ptáčky. Nekoupila jsem si ani ten o trochu menší, ba ani malovaného andílka s koudelovými vlásky a zlatými křidélky.

V malém bočním stavení, které bylo v plantážnických dobách obchodem se zbožím smíšeným, mne však postihla finanční pohroma. Nejenže jsem utratila nepředstavitelnou částku osmi dolarů za další knížku o historickém Jonesboro, ale úplný zmatek v mém rozpočtu měla na svědomí další knížka – nu ano, knížka starodávných receptů kuchařek z Jonesboro. Dle tvrzení mého bývalého manžela realizace jejího obsahu zcela ospravedlňuje moji dlouhou nepřítomnost v mé vlastní kuchyni. Mohu proto jen doporučit váženým čtenářkám, aby čas strávený četbou mých kratochvilných poznámek vynahradily svým brblajícím mužům třeba výtvorem dle níže uvedeného návodu. Patří k mým nejúspěšnějším.

Hnědý chlebový pudink

1 šálek strouhanky z tmavého chleba

2 šálky mléka

3 vajíčka

3 lžíce javorového (nerafinovaného) cukru

1 lžíce moučkového cukru

3 bílky

2 lžíce neušlehané šlehačky

Namočte strouhanku v polovině mléka na 15 minut. Smíchejte zbylé mléko, vajíčka, javorový cukr, povařte a přelijte přes namočenou strouhanku. Z bílků, moučkového cukru a smetany ušlehejte sníh. Lehce promíchejte a pečte v mírně vyhřáté troubě asi 30 minut.

Bazar v Stately Oaks pomalu končil a na Jonesboro se snášelo večerní příšeří. Na kraji města se rozprostíraly dva hřbitovy, jejichž náhrobky se zahalovaly mžícím oparem a přítmím. Ten starší, odlehlejší a rozlehlejší hřbitov ochraňoval zemřelé obyvatele Jonesboro od doby, kdy městečko vzniklo. Menší a spořádanější uchovával ostatky více než šesti set padlých vojáků Konfederace, kteří ztratili své životy v nemilosrdné bitvě posledního srpnového dne roku 1864 právě zde! Oba byly dojemné tichou odevzdaností, se kterou přijímaly běh času. V bílých domech kolem nich i v celém městečku se rozsvěcovala světla. Z toho největšího, Bailey House, se ozývala taneční hudba. Vypadalo to na nějakou rodinnou slavnost. Dům byl plný hostí, dívek v hedvábných šatech a mužů v černých smokinzích s motýlky. Pod rozložitým – jistě stoletým – javorem u starého domu stálo letité litinové křeslo. Posadila jsem se do něj a pozorovala bavící se páry, které vycházely na terasu domu.

Možná že se mi to jenom zdálo, ale v jednu chvíli jsem si byla zcela jistá, že se na verandě objevil i Rhett. Opíral se o veřeje domu, nohy nedbale překřížené, jako vždy v dokonalém černém obleku. S ironickým úsměvem pozoroval hemžení v salonu, kde se právě začalo podávat šampaňské. Potom se otočil ke mně, pozdravil dvěma prsty v salutu na znamení, že mě poznává, a rozplynul se ve tmě. I pro mě nastal čas odejít.

Table of Contents

Titulná strana

MOJE SRDCE V JIŽNÍM SMĚRU

CESTA NA JIH

JONESBORO

JAK TO BYLO S MARGARETOU

STATELY OAKS

A KDO DALŠÍ? BELLA WATLINGOVÁ?

ATLANTA

O SOCIALISMU S AMERICKOU TVÁŘÍ

CO S NAČATÝM VEČEREM ANEB POJĎTE S NÁMI DO KINA

TAK VÁŽNĚ, CO S NAČATÝM VEČEREM?

JAKÁ JSI BYLA, ATLANTO?

STONE MOUNTAIN

ŠKOLA ZÁKLAD ŽIVOTA

SEN O BÍLÉM DOMĚ

STALO SE TO V MACONU

KŘÍDLA ANDĚLSKÁ

ACH, DRAHÁ TETIČKO EULÁLIE!

CANNONBALL HOUSE, HAY HOUSE A TY DALŠÍ

SAVANNAH