Felix Boom

LEPŠÍ SVĚT

(ukážka)

Vydavatelství BLINKR

Praha 2013

Motto:

Lepší než svatozář nad hlavou je podkova na kopytu, kterým lze někoho pořádně kopnout do zadku.

Jan Kastner, hrdina románu Lepší svět

Dedikace:

Mojí mamince, která si přála, abych byl buď knězem či lékařem nebo učitelem. Já jsem jí ten sen nesplnil a omlouvám se.

© FELIX BOOM, 2013

© Vydavatelství BLINKR s.r.o., 2013

© Foto Pavel Skramlík, 2013

ISBN 978-80-87579-19-0

JEDNOU V TUCHLOVĚ

Neměl to zrovna v plánu, ale ředitel Dětského domova v Tuchlově ho naléhavě požádal o konzultaci kvůli smlouvě s jednou teplickou stavební firmou. Nikdy takovou žádost neodmítl, protože v Tuchlově vyrostl. Pro sedmadvacetiletého právníka Jana Kastnera, který si nedávno otevřel vlastní advokátní kancelář v Ústí nad Labem, to byla srdeční záležitost. Poskytoval právní služby domovu zdarma. Byla to jeho jediná rodina.

Když 13. ledna 2012 zaparkoval postarší automobil Peugeot 407 – koupil si tu ojetinu výhodně asi před půl rokem a bylo to jeho první auto v životě – před tuchlovským dětským domovem, zdaleka nevěděl, co ho čeká.

Netušil, že za hodinu se mu otevře cesta ke správě obrovského majetku a k velkému dobrodružství, které zcela přesáhne jakékoliv jeho představy o tom, co by ho v životě potkat. V ruce bude držet letenku do Ameriky a z jeho života se stane na čas thriller, proti jehož realitě jsou scénáře největších hollywoodských akčních trháků jen mdlými vyprávěnkami s chabou představivostí. Především však bude mít před sebou obrovskou výzvu vést strhující projekt.

Kupodivu se to všechno bude dít najednou.

„Prosím tě, tohle prostuduj a dej brzy vědět. Jedná se o sanaci zdiva zámku. Z výběrového řízení vyšla tahle nabídka nejlíp. Nám se návrh té smlouvy celkem líbí, ale ty máš poslední slovo,“ řekl mu ředitel Dětského domova Tuchlov Andrej Vranitzki, s nímž se Kastner znal od chvíle, kam jeho paměť sahala. Dal mu do ruky složku.

Byl v Tuchlově od předškolních let. Své rodiče nikdy nepoznal. Byl prvním chovancem tuchlovského dětského domova, který absolvoval vysokou školu.

„Někdo tu na tebe čeká,“ utrousil ředitel, jako kdyby o nic nešlo. „To je to důležitější, proč jsem tě požádal, abys narychlo přijel,“ dodal Vranitzki.

Otevřel dveře ze své ředitelny do zasedací místnosti, v níž seděla v čele prázdného stolu dáma, drobná zralá sedmdesátnice s krátkým sestřihem šedivých vlasů. Vypadala, jako kdyby právě opustila práh Buckinghamského paláce.

Měla před sebou sklenici vody a nějaké šanony se spisy.

„Nechám vás o samotě,“ poznamenal direktor a zavřel za sebou dveře.

Mladý právník byl v rozpacích. Slušně pozdravil a čekal. Tu paní mu ředitel nepředstavil a Jan nebyl na něco podobného zvyklý. Honzy Kastnera se zmocnil určitý neklid, přece jen nebyl na netradiční varianty společenského styku příliš trénovaný. Vytušil však nějak instinktivně, že se nachází ve společnosti ženy, v jejíž přítomnosti mladý muž stojí, mlčí a čeká, až dáma promluví jako první.

Paní prolomila mlčení asi za deset sekund.

„Podívejte se, mladý muži, s panem ředitelem jsme pro vás připravili určité překvapení. Nechtěli jsme vás předem příliš znervózňovat. Rychle si to vyjasníme,“ pravila dáma, z níž jaksi přirozeně vyvěrala neotřesitelná sebejistota. Mluvila česky dobře, ale v její výslovnosti byl určitý podtón, který posluchač nedokázal přesně identifikovat.

„Jmenuji se Marie Alžběta Joyce-Smith Paxton Ledebur a hned vám řeknu, o co mi jde. Mám sice ráda společenskou konverzaci, ale většinou ji zkracuji, když je třeba dojít poněkud rychleji k jádru věci,“ pravila ta žena a podala mu ruku.

„Jsem magistr Jan Kastner, právník,“ řekl Honza s lehkou úklonou. Využil jen drobné pomlky.

„To já vím, chlapče, tím se nezdržujte. Těší mě, pane magistře. Já vás sleduji už pár let. Žiji většinou ve Spojených státech, ale občas se tu zastavím, abych tomuto dětskému domovu poskytla něco peněz ze svých kont. Víte proč?“

Dáma k němu zvedla k němu zrak od tří složek s písemnostmi.

„Nevím, paní Joyce-Smith…,“ na sekundu zaváhal, protože nevěděl, jaké příjmení použít… „Paxton… Jenom tuším souvislost se jménem Ledebur. Z nějakých kronik vím, že tuchlovský zámek postavil v roce 1821 hrabě August Ledebur-Wicheln. Ale co vím, tak Ledeburům tento zámek od roku 1945 nepatří,“ odpověděl nesměle.

„Tím se nezatěžujte. Jsou tady nějaké historické konsekvence, ale ty nyní nejsou v případě zámku zcela rozhodující,“ odtušila dáma, která okamžitě pochopila jeho problém se jmény.

„Jsem hraběnka Ledebur nejspíš z jediné americké větve tohoto rodu a mám-li použít slovníku své matky, tak jsem dalece odpoutaná od skutečnosti, že komunisti v roce 1945 rozhodli, že Ledeburům v Čechách – jako kolaborantům – vlastně nic nepatří. Tuchlov opravdu nevlastním, ale je mi to zcela lhostejné, protože to prostě není důležité. Dávám sem občas nějaké peníze, protože to chci, mohu si to dovolit a dělám to ráda. Majetek Ledeburů byl konfiskován na základě Benešových dekretů, ale zcela pomýleně. Společně s ním byl totiž konfiskován i majetek mého otce Johna Joyce-Smithe, jehož jsem jedinou dědičkou. Můj otec, na kterého jsem velmi pyšná, už ve třicátých letech skoupil v Čechách množství i bývalých majetků rodu Ledeburů a s údajnými kolaboranty z mé rozvětvené rodiny neměl nic společného. Byl to Američan a válečný hrdina. V jeho případě se komunisté, když to řeknu slušně, hluboce zmýlili. Zásady výchovy v mé rodině však neznají postoj, který by bylo možno charakterizovat slovy ‘nechat si něco líbit’. I proto jsme tady spolu,“ konstatovala dáma s modrou krví.

Honza kývl a čekal na další pokračování.

„Proto jsem se otázkou rodinného majetku trochu v posledních dvaceti letech zabývala, takže jsem u soudů vyhrála hodně zpátky,“ dodala hraběnka. „Nedělala jsem kolem svých sporů žádný povyk jako třeba Oldřich Kinský. To podstatné leží tady přede mnou.“

„Dobře, a jaká má být moje role… Potřebujete nějakou právní konzultaci?“ opáčil Kastner s nevelkým potěšením. Tušil nějakou restituční kauzu, do čehož se mu zrovna moc nechtělo. Bral skoro všechny nabídky a odmítal máloco, protože jeho vlastní advokátní praxe byla prakticky na začátku a potřeboval každou korunu. Restituce však opravdu nemiloval. Vždycky to byly kauzy s během na dlouhou trať, klienti se ošívali se zálohami a hlavně slibovali procenta.

„Správná otázka. Odpověď je: nepotřebuji od vás vlastně vůbec nic. Jenom rozhodnutí: chtěl byste se ujmout utrácení mých peněz v Čechách za předpokladu, že bych je nechtěla vyhazovat z okna?“

Jan Kastner velmi zpozorněl. V krku mu okamžitě vyrostl knedlík.

„Investice?“ zeptal se. „Ale to není můj obor,“ dodal hned.

„Ne. Charita,“ odvětila hraběnka.

„Charita? Jenom charita…?“ zalapal Honza po dechu.

„Ano, mladý pane, jen tak…“

„Myslíte charita? Tedy charita jen tak?“

Mladý právník se snažil utřídit si pojmy a vylovit z paměti údaje o nejnižším možném základním jmění nadačních fondů.

„Nechci se vás dotknout, ale dovolím si vás požádat, abyste se přestal ptát hloupě. Když říkám charita, tak myslím jenom charita,“ opakovala paní Ledebur, aniž by se z jejího chování vytratila nápadná noblesa.

„Nerozumím, paní…“

„Pro začátek mi říkejte paní hraběnko,“ přerušila dáma jeho doznívající rozpaky. „Chci od vás jednoduchou věc. Abyste se rozhodl, zda jste ochoten jít do určitého projektu, ve kterém budete mít volné ruce a jednoduchou zodpovědnost. A to vůči mně. Zdůrazňuji – jenom vůči mně. Případně vůči vlastnímu svědomí. Vím, že jste šikovný právník. Jako dítě z dětského domova jste se musel naučit dobře se o sebe postarat a umíte si vážit každé dobré šance. Pan ředitel vás zná stejně dobře jako vlastní děti. Mám na vás od něj výborné reference.“

Kastner se na chvíli zamyslel, sklopil oči, jako kdyby pozoroval špičky svých bot. Koneckonců také je pozoroval – výzva k usednutí z úst staré dámy nepadla.

Hraběnka pochopila, že trochu toho času potřebuje. Ale moc mu ho nedala. Honza postřehl, že je v časové tísni.

„Víte, paní hraběnko, já teď vůbec nevím, o co jde. Myslíte nějakou nadaci, či tak něco?“

„Přesně.“

Mladý právník nebyl úplně ve vlastní kůži, protože spravoval mimo jiné dvě malé nadace a nebyla to žádná výhra.

„Nechci se vás nijak dotknout, ale záleží na okolnostech té vaší nabídky. Já jsem sotva rozjel vlastní praxi a musím uvažovat i o jiných věcech, například o doktorandském studiu…“ Nedořekl… Hraběnka zvedla svou drobnou žilnatou ručku s pečlivě pěstěnými nehty a zavrtěla s ní v jasném nesouhlasném gestu, které Kastnera umlčelo. Podrobil se.

„Já to chápu, ale na příliš velké drahoty nejsem příliš zvědavá,“ řekla hraběnka po malé pauze. „Možná by váš doktorát mohl trochu počkat. Nabízím vám totiž něco mnohem většího, než si dokážete představit. Zkrátím to. Tady přede mnou leží nějaké šanony se spisy, které si odnesete. A nastudujete, smím-li vás o to požádat. Po mé pravé ruce leží v obálce voucher na letenku do Spojených států amerických, a to z Prahy přes New York a Miami do Fort Myers na Floridě. Máte tři dny na rozmyšlenou, a když do toho budete chtít jít, tak letenku potvrdíte přes internet a pošlete mi zprávu. Nic víc. Pokud ne, nic se neděje. U mě doma si všechno v klidu vysvětlíme. Musím zítra odletět domů kvůli nutným záležitostem, ale když se rozhodnete mě navštívit v Americe, tak se vám asi spousta věcí bude jevit jinak.“

Honza Kastner se odhodlal ke klíčové otázce. „Jaký majetek bych měl vlastně spravovat?“

„Věcný a správný dotaz, zcela legitimní. Takže věcně odpovím – 400 milionů dolarů plus nemovitosti a nějaká další práva.“

Honza měl pocit, že mu vyletí plíce z krku. Nebyl schopný slova, i když ho ihned ovládla skepse. Přece šlo o zhruba osm miliard. A to není úplně normální.

„Je vám dobře, jste v pořádku?“ optala se dáma.

„Tím si nejsem úplně jistý. Ale to myslíte opravdu vážně?“ vypravil ze sebe, když ho přešel první šok. Paní Ledebur-Wicheln se patrně dobře bavila.

„Nadace s takovým jměním tady vůbec není…“

„Ano, pane magistře. Není. A nikdy nebyla. A dlouho nebude. Možná nebude nikdy více kromě této. Já to vím. Ale myslím to zcela vážně,“ odvětila hraběnka naprosto suše. Posunula před něj šanony a obálku. „Spojení na mě máte uvnitř. A teď mě omluvte. Musím rychle do Prahy ještě něco zařizovat a sbalit se.“ Podala mu ruku. „Věřím, že na shledanou,“ pravila a vynesla svůj majestát ze zasedačky tuchlovského děcáku.

Jan Kastner osaměl a když si vydechl, tak obrátil desku vrchního šanonu.

Na první stránce stálo: Projekt nadace LEPŠÍ SVĚT.

Všiml si několika cifer a desku zase zaklapl. Potlačil v sobě nutkání pokračovat. Na to si bude muset dát doma panáka a začít se v tom přebírat s klidnou hlavou. Právě teď jeho koncentrace nebyla zrovna ideální.

ANO ČI NE?

Bylo z toho hezké odpoledne a večer, když studoval šanony hraběnky Ledeburové. Aby byla použita správná slova, jejich obsah byl omračující.

Jan Kastner v nejbližším okruhu svých partnerů či kolegů – to nebylo v užším slova smyslu nic moc – platil za workoholika. Se třemi kluky s fakulty se dohodl, že si společně najmou kanceláře, budou mít společnou recepci, budou se dělit o nájem a náklady a každý si bude účtovat sám. Čili to byli čtyři spolupracující právníci, kteří sdíleli dva koncipienty. Naprosto urputně studoval klientské spisy. Pečlivě hledal a pročítal judikáty. Už půl roku neměl žádnou přítelkyni, neměl žádné soukromí a ani po nějakém soukromém životě netoužil.

Měl jenom psa. Cicero byl border kolie. Byl velmi chytrý, kdyby byly vysoké školy pro psy, tak už by měl doktorát. Rád seděl u něj co nejblíže a koukal střídavě na něj a do otevřené knihy. Měl na něj jenom jediný požadavek - chtěl hodně běhat. To Honzovi vyhovovalo, aspoň měl pohyb.

Povolání pro něj bylo posedlostí. Byla to jeho životní šance kluka, který nikdy nic neměl kromě svých schopností. Snaha jich využít se u něj někdy rovnala sebeobětování nebo spíše sebeničení.

Klientela se mu rozšiřovala ne tak rychle, jak by si přál. Ale narůstala aspoň tempem, že uvažoval o přijetí dalšího mladého právníka k sobě do kanceláře. Byl nový v advokátním světě, v tvrdé konkurenci musel bojovat o zákazníky zarputile a hlavně musel mít výsledky.

Měl dvě zásady.

První byla, že v trestním právu bude brát jenom kauzy, které může vyhrát. Čili s předpokladem, že bude zcela důvěřovat svému klientovi a jeho verzi, o níž musel být naprosto přesvědčen. Otvíralo mu to prostor pro spontánní pozitivní nasazení.

Případy s účelovou, i když nadějnou lží, prostě nebral. Nečinil tak jen proto, že byl přesvědčen, že šance na výhru byla nižší. Bojovat za nepravdu se mu prostě zdálo podvodem na právu a nechtěl se toho účastnit. Mnoho jiných advokátů se sázkou na ambiciózní nepravdy nakonec uspělo – někdy dokonce v konkrétních kauzách ani nevítězili, ale i tak si vybudovali renomé na neúspěších, protože klient byl celebrita. Hájili známé lidi v nehájitelných kauzách, v nichž bylo veřejné mínění rozděleno. Polovina fanoušků obhajovaných lumpů, vždy zajišťovala další slušnou klientelu.

Jan Kastner nebyl idealista. Zastupoval však ty, kteří pomoc potřebovali. Nechtělo se mu hájit takové, kteří si mohli pomoc zabezpečit jinak než koupí advokátních služeb a jinak než ryze právní cestou. Vždy chtěl být nástrojem pomoci, nikoliv součinitelem nějakého výsledku, který byl možná finančně lukrativní, ale nikoliv výstavním štítem úspěchu.

V obchodním právu byl až nesnesitelným puntičkářem, protože nechtěl udělat chybu. Měl doslova hrůzu z vidiny nějakého opominutí, které by mu mohlo odehnat klientelu. Hrozba případného neúspěchu ho sdírala.

Jeho druhou zásadou bylo pravidlo, že největším spojencem obhajoby je blbost protistrany. Hodně bodoval na procesních chybách a argumentačních zápletkách. Doslova si v tom liboval.

Nabídka hraběnky Ledebur však byla zcela jiného rázu.

Nešlo o kauzu, v níž lze vyhrát nebo prohrát. On sám mohl jenom vyhrát. A co ostatní? Něco takového českého advokáta možná ještě nepotkalo ani v případech zastupování velkých korporátních společností. Šlo o štědré rozdávání bez jakéhokoliv postranního úmyslu – aspoň se to tak zatím jevilo - v němž bude mít volnou ruku. Jedinou zásadou tohoto rozdávání bylo spojení mravnosti, spolehlivosti, pečlivosti, zodpovědnosti a užitečnosti, což je v této kombinaci kategorie v českých poměrech poměrně nevídaná – ač je žádaná a vlastně předepsaná. Proto se také celá nabídka jevila mladému muži víc než jen podezřelá. Bylo to příliš idealistické.

„Podle poslední finanční uzávěrky výsledků našich společností mám tolik peněz, že je za svého života nemohu nikdy utratit, i kdybych si kupovala Boeingy, naftová pole v Texasu, nemovitosti v Panamě, vily na Azurovém pobřeží nebo zámky v Alpách. Ostatně už pár takových věcí mám a další nechci. Nemíním své jmění odkázat svým evropským příbuzným našeho rodu, neboť je prakticky neznám. Ostatně většinu tohoto majetku získal, nakoupil a vydělal můj americký otec John Joyce-Smith, jenž si vzal mou matku z rodu Ledeburů. Pokud jde o samotný projekt, tak jste první a zatím jediný, kdo ode mne dostává tuto nabídku,“ napsala v průvodním dopise k šanonům hraběnka Marie Alžběta Joyce-Smith Paxton Ledebur.

Jan Kastner dostal jasné zadání. Založit v Čechách a podle českých zákonů organizační složku Nadace Lepší svět se základním jměním 500 000 korun a disponovat oprávněním vystupovat jejím jménem. Nadace hraběnky Ledeburové měla oficiální adresu v Atlantě a do jejího jmění bylo vloženo 400 milionů USD, 120 čtverečních kilometrů pozemků v oblasti bývalého vojenského prostoru Ralsko na Českolipsku a práva k některým patentům, které byly původně ve vlastnictví společností Johna Joyce-Smithe nebo jejího manžela Richarda Paxtona.

To všechno bylo jednoznačně potvrzeno americkými úředními dokumenty, notářskými zápisy a tak dále…

V šanonech byla také zakládací listina nadace, doklady o převodu peněz na účet v pobočce banky Credit Suisse v St. Gallenu, dokumenty o nabytí pozemků v České republice na základě rozhodnutí českých soudů, všechny listiny o převodu práv k patentům, které měly zajišťovat růst jmění nadace. Jeden šanon obsahoval jenom územní rozhodnut pro výstavbu na pozemcích vložených do majetku nadace. Ta územní rozhodnutí byla podmínkou převzetí pozemků od společnosti Vojenské lesy a statky v Mimoni.

Honza se začetl do velmi zajímavé smlouvy mezi Českou republikou a hraběnkou Ledebur. Bylo to věru zvláštní ujednání. Šlechtična totiž přijala pozemky v oblasti bývalého vojenského prostoru jako kompenzaci za jiné nemovitosti svého otce, s jejichž vydáním by byly spojeny další dlouhodobé soudní spory. Pozemky v Ralsku považovala Česká republika za prakticky bezcenné, avšak jejich rozloha byla zhruba desetinásobně větší než součet ploch pozemků, jejichž vydání Marie Alžběta Joyce-Smith Paxton Ledebur požadovala v žalobách. Byla to náhrada za další nemovitosti na nevydaném, avšak takto kompenzovaném majetku. Nároky hraběnky uznal i Městský soud v Praze a svým usnesením uznal i dohodu o narovnání.

Byla to plošně víc než desetina českolipského okresu, čtvrtina rozlohy Prahy nebo menších okresů České republiky. K tomu prakticky generální stavební povolení na občanskou výstavbu a její vybavenost s výjimkou bývalé obce Prosíčka, kde byla kvůli nedořešené pyrotechnické sanaci na území někdejší letecké střelnice stavební uzávěra na 100 let.

Mnoho informací, ale také mnoho záhad. Chyběly především základní odpovědi.

Hlavně PROČ takový projekt za takové peníze, PROČ zrovna on. Vždyť bylo evidentní, že na jednotlivých právních krocích k získání majetku a jeho scelení pracovala již dříve řada právníků. No právě: byla jich řada…. O skutečném rozsahu toho, na čem částečně pracoval, evidentně neměl potuchy ani jeden z nich.

A CO vlastně má dělat…? Dotovat dětské domovy, připlácet na výzkum leukémie, financovat nějaké humanitární konvoje do oblastí postiženými záplavami, platit výcvik slepeckých psů…?

Jistě nevěděl nic, ale byl přesvědčený, že hraběnka Ledebur má všechno promyšlené a čeká jen na projev absolutní loajality. Její dosavadní kroky byly evidentně naplánované daleko dopředu. Stačí, když onu absolutní loajalitu projeví a ona mu pak všechno řekne.

Příležitost ležela jako na zlatém podnose a k tomu vedle na tácku osm miliard korun a další zdroje příjmů. Jenom z práv k vyjmenovaným patentům a průmyslovým vzorům mělo přijít na švýcarský účet nadace nejméně 30 milionů dolarů ročně. Podle plánu hraběnky Ledebur by mohl mladý právník ze severních Čech volně přesouvat obrovské sumy mezi švýcarským a českým účtem a zodpovědný by byl jenom jí. Na účet by mohl sáhnout jen on a ona.

Točila se mu z toho hlava. Aby ne…

Pro Kastnera už to nebylo rozhodování ano či ne. Bylo to skutečně jen na něm. Kdyby řekl ne, tak by si hraběnka vybrala jiného právníka, například někoho z těch, kteří jí pomohli vyhrát na českém státě tento majetek.

Před půlnocí na internetu potvrdil rezervaci letenky a poslal hraběnce Ledebur zprávu, že přiletí si o všem promluvit. Jeho riziko bylo nula. Alespoň se to tak všechno tvářilo. Navenek to bylo jen o zisku jeho advokátní kanceláře. A také o tom, že musí dostát své cti, vyplývající z referencí ředitele tuchlovského dětského domova Andreje Vranitzkého, což byl požadavek zcela primární. Vranitzki byl ochoten dát za něj do ohně obě ruce a touha po tom, aby svého jediného téměř otce nezklamal, byla řadu let významnou hnací silou jeho snah. Tento důvod, totiž nezklamat někoho, kdo se za něj postavil způsobem daleko převyšujícím povinnosti ředitele státní instituce, měl svou váhu i nyní.

Jan ovšem naprosto netušil, co všechno se tímto jeho rozhodnutím všechno rozpoutá.

ROZHODNUTÍ VE FORT MYERS

Jan Kastner v úterý 17. ledna odvedl Cicera do své kanceláře a dal ho na starost svým kolegům. Pes je dobře znal. Ale Honzovi z toho bylo těžko, Cicero byl zvyklý být pořád s ním. V tu chvíli mu připadal jako jedno z dětí, které přicházely do dětského domova. Vyděšené, nejisté, napjaté.

Pejskovi bylo smutno, dýchal s otevřenou tlamou a trochu pohyboval hlavou nahoru a dolů. To dělal Cicero vždy, když mu bylo úzko. Třeba když byl nemocný a nevěděl, co mu je. Cítil, že to tentokrát se bude muset bez milovaného páníčka obejít víc dnů.

Honza mu dlouze hladil hlavu a choval mu ji, šeptal mu uklidňující slova. „Neboj se, budeš vlastně pár dnů jako na hotelu. Máš tu pelíšek a hodně svých hraček a dobrot. Za chvíli jsem zpátky.“ Mluvil s ním vždycky jako s člověkem. Cicero rozuměl mnoha slovům.

Ještě jednou ho podrbal mezi ušima a odletěl z Prahy na Floridu. Za zhruba 18 hodin dorazil Lufthansou přes Frankfurt nad Mohanem a letiště Newark v New Yorku a potom přímo do Fort Myers – letenka mu vyšla bez třetího mezipřistání v Miami – do příjemného teplého soumraku. Na letišti ho čekal mladík jménem Marvin, nějaký míšenec, jehož rodový koktejl nedokázal odhadnout. Měl v rukách papír formátu A3, na němž bylo napsáno: KASTNER, PRAGUE.

Naložil ho na zadní sedadla nějakého obstarožního Lincolnu, který byl jako ze starších amerických filmů. Vzadu byl bar, televize, laptop a bůhví co ještě.

Marvinovi bylo tak šestadvacet let a řekl, že je asistentem paní Joyce-Smith Paxton Ledebur a není jenom šofér. To je prý Lyndon. Honza byl strašně unavený, protože nikdy nedokázal opravdu spát v čemkoliv, co se pohybovalo. Ať už to bylo letadlo, auto, vlak nebo autobus. Ale aspoň stačil během letu znovu přečíst všechno to, co mu zatím nestačilo uvíznout pořádně v paměti.

Řekl Marvinovi, jak je šťastný, že pro něj přijel, napil se z láhve vychlazené vody a oproti všem svým zvyklostem ve voze tvrdě usnul uprostřed věty.

Noc před odletem prakticky nespal, protože dopisoval nějaké podání a psal pokyny pro kolegy v kanceláři, kteří ho museli zastoupit v době jeho nepřítomnosti na několika soudech.

Už sotva vnímal Marvinův výklad o tom, že se paní hraběnka stýká také s několika Čechy, kteří ho naučili něco česky. Takže zná oslovení „ty vole“ a „pitomče“, což je prý jako „my friend“, případně „good guy“. Nebo „jdi se vysrat“, což je ekvivalentem „fuck you“, případně důvěrně „I love you“, a podobné věci. Nedalo se úspěchem předpokládat, že by paní hraběnka byla o ligvistických schopnostech svého tajemníka informována.

Před velkým domem na okraji Fort Myers, za nímž se daly tušit moře a pláž, Honza otevřel oči právě ve chvíli, kdy se nad ním skláněl obličej hraběnky Ledebur, protože Marvin ho po příjezdu nedokázal vzbudit. Téměř mateřsky mu otírala čelo namočeným kapesníkem.

„Are you OK, ty vole? You looked like a corpse, pitomče,“ pravil Marvin, když Honza konečně otevřel oči.

Přišlo mu to milé.

Paní Ledebur nad tím jen přivřela oči se svou obvyklou noblesou, která v jistých dimenzích legitimizuje poklesky mladické nerozvážnosti.

Nicméně po jeho příjezdu ponechala stranou evropské konvence šlechtických rodů a naprosto nekompromisně ho zahnala do postele v hostinském pokoji, který jej již očekával.

„Vítejte v Americe, mladý muži. Jste šest hodin proti času, jste unavený a cokoliv nyní řeknete, bude nejspíš hloupost, neboť váš mozek není ve stavu, který požaduji. Tady je jedenáct večer. Spěte osm hodin, Marvin vás vzbudí, pak si pohovoříme u snídaně,“ řekla hraběnka a zavřela za sebou dveře.

Honza se svlékl a plácl sebou do postele, na sprchu neměl sílu.

Strávil ve Fort Myers tři dny. Občas se musel ujišťovat, že ještě nespí na sedadle toto starého Lincolnu.

Dům hraběnky Ledebur měl půdorys zhruba 20x30 metrů, byl jednopatrový, a stál přibližně na dvouhektarovém pozemku, který končil vlastní pláží. Nebyl příliš nápadný, byl postavený v jižanském stylu, zřejmě to byla napodobenina. Vypadal dost bytelně a pevně, jak se sluší a patří na typický „hurikánový“ stát. Hlavním stavebním materiálem bylo nejspíš dřevo, nebo to tak aspoň vypadalo. Ale zdálo se, že je celkem nový, možná stál tak deset let.

Uvnitř dominoval nepřehlédnutelný přepych. Všechen nábytek, dveře, okna, podlahy byly z masívního dřeva. Do domu se vstupovalo velkou halou, která byla vlastně obývákem, „klubovnou“ a jídelnou, hlavní společenskou místností domu. Po straně byla i otevřená kuchyň, z níž se dalo servírovat dovnitř i ven na terasu. V domě byly čtyři koupelny, jedna krásnější než druhá.

První patro bylo jako galerie s ochozem nad halou s pokoji, ložnicemi a pracovnami.

Horní místnosti byly zařízeny nábytkem, u něhož se nedalo rozpoznat, zda jde o starožitnosti nebo repliky. Nikde nebyl ani kousek umělé hmoty. Jenom dřevo a kov.

Obrazy na stěnách byly ručními malbami. Buď olejomalby na plátně, nebo akvarely na papíře. Na jedné z olejomaleb byl zpodobněný Ledeburský palác na Malé straně, dodnes existující.

Kastner nechtěl příliš okukovat nábytek a obrazy, aby nevypadal vlezle. Ale mohl si dobře nakoukat nádobí, na němž jedli. Každé jídlo se servírovalo na jiném druhu. Všechno porcelán nebo fajáns. Byly tam krásné kousky z kolekcí karlovarské firmy Pirkenhammer nebo od výrobce Lippert a Haas z Horního Slavkova. Něco bylo z Míšně a z Delftu. Všechno tak 200 let staré.

Honzu doslova okouzlily barokní nápojové sklenice. Je neuvěřitelné, že přežily zhruba pět století. Zíral tak nevěřícně, že si toho baronka všimla.

„Víte, jak jsou staré a odkud jsou?“ zeptala se večer, když zaznamenala jeho úžas.

„To naprosto netuším.“

„Jsou asi sedm let staré a jsou z malé sklárny Haidl a syn ze Svojkova u České Lípy. Jezdím do Čech tak jednou dvakrát ročně, ale vždycky se dívám dobře kolem sebe. Sklářská huť Jiřího Haidla je jen malý rodinný podnik, který se specializuje na repliky historického skla. A kupuje je od něj celý svět. Všechno dělá ručně on sám a jeho syn. Jsem pořád pyšná na to, že pocházím z Čech,“ řekla laskavě Marie Alžběta.

Honza do té doby znal jen svůj pokoj v Tuchlově, který mu Vranitzki držel až do promoce, kolej v Praze na Větrníku, odkud jezdíval do Tuchlova jako jiní studenti jezdili na víkend za rodiči, chatičky a sruby ze škol v přírodě a pár levnějších hotelů ze svých služebních cest za spravedlností nebo za semináři. A potom už jenom byt v Ústí. Dosud mu všechno platil stát, protože byl v jeho péči, nebo si to platil sám. Nikdy se mu nestalo, že by někde luxusně bydlel a jedl zadarmo, všichni kolem něj běhali jako kolem celebrity a vozili ho limuzínou.

Před svým odletem do Fort Myers si Honza myslel, že už se s vlastní advokátní praxí tak nějak blíží k té „lepší střední třídě“. Ale na Floridě si musel přiznat, že je pořád tím dítětem z dětského domova a buranem ze severočeského venkova. A že z tohoto postavení jej čeká ještě dlouhá cesta.

V domě se kromě hraběnky pohyboval Marvin, který měl vedle pracovny paní Ledebur svou vlastní kancelář. Byl tedy důležitý. Zahradu s velkým sladkovodním bazénem u terasy, která byla daleko větší než celý jeho pronajatý byt 2+1 v Ústí nad Labem, měl na starosti Lyndon, který se staral také o tři auta v garáži. Černoch. V kuchyni a jídelně vládla asi čtyřicetiletá Kubánka María.

Marvin byl trochu frajírek, ale byla s ním legrace, měl titul MBA ze South University od Florida v Sarasotě-Manatee. Lyndon byl celkem nemluvný, ale příjemný. Byl to válečný veterán, mohlo mu být skoro padesát a soudě dle jeho figury a muskulatury, tak zřejmě byl v případě potřeby schopen zaskočit jako ochranka. Nejspíš proto měl také pokoj přímo v domě. Když dělal hraběnce šoféra, tak vyjížděl v obleku a měl naditá podpaží. Patrně nějakým železem. Mária byla nepřetržitě laskavá a stále se usmívala. Vařila naprosto skvěle. Honza by se vsadil, že hraběnka a její personál jí nahrazovaly rodinu. Marvin a María měli malé apartmány v domku na zahradě.

María byla zřejmě i nejbližší duší tří psů paní hraběnky. Psí kohortu tvořili černý labrador Gascoigne, černobílá fenka shi-tzu Eloisa a voříšek Casper. María je nejen luxusně vykrmovala, ale především si s nimi hodně hrála. Honza jim okamžitě padl do oka, motali se kolem něj neustále.

Dva dny strávil Jan Kastner dialogy s hraběnkou v její pracovně, na terase nebo pod slunečníkem na pláži. Ačkoliv byl leden, přes den bylo na Floridě velmi příjemně. Asi tak jako v Čechách v pozdním teplém jaru, kolem 23 stupňů Celsia. V noci mohlo být tak o 10 stupňů méně. Také zajeli dvakrát do hotelu Sanibel Harbour Marriott Resort & Spa. Jednou na večeři a jednou na koktejly, které tam jsou prý proslulé.

Paní Ledebur mu dávala trochu vydechnout, ale ne zrovna příliš. O zábavu se mu staral hlavně Marvin, který ho buď vzal do města se projít, posedět na kafi, anebo ho protáhl obchody. Honza měl jeho respekt, protože jako české dítě s příslušnými komplexy malého národa uměl dobře anglicky, k tomu napůl španělsky a německy. Marvin uměl kromě své mateřštiny jen pár českých sprosťáren a španělsky buenos noches a buenos días.

Původně měl Marvin v úmyslu s Honzou hrát hlavně golf a poker, ale nechal toho už ve středu. Honza nebyl žádný velký sportovec a golfovou hůl v životě nedržel v ruce, i když v Ústí hráli golf skoro všichni právníci. Měl rovných 180 centimetrů a žádnou sportovní ctižádost. Horoval jenom pro fotbal v tělocvičně s kamarády a hlavně pro badminton, to byla jeho hlavní vášeň pokud šlo o pohyb. Trochu se zpotit a zajít pak na dvě piva ho plně uspokojovalo. Ale poker, to byla jiná.

Marvin se vytahoval, že je v pokeru třída, ale když si dal s Kastnerem Texas hold’em na fixed limit v cash game, tak prohrál 152 dolarů a byl příšerně naštvaný. Mladý Američan naprosto netušil, že jeho čeští vrstevníci mastí už na kolejích poker „ostošest“. Honza ho odškodnil tím, že ho naučil hrát „voko bere“ na 21, což v Americe zná málokdo, ale všude se to chytne. Ale Marvin už potom stejně hrát karty nechtěl, tak ho raději vozil do města.

Honza také Marvina také několika klasickým českým frázím. Například rčení „Jdi do hajzlu, ty šmejde“ mu prezentoval jako ekvivalent „I like to see you“, nebo „ty kokote“ mu identifikoval jako „Oh, darling“.

Třetí den hraběnce a Kastnerovi dělali společnost kromě Marvina dva právníci z Atlanty. Papíry, papíry, smlouvy, notářská ověření a podobně.

V pátek večer bylo definitivně rozhodnuto, že Jan Kastner bude v Čechách spravovat jako šéf organizační složky Nadace Lepší svět finanční hotovost v objemu osmi miliard korun na dvou účtech, pozemky v rozloze 120 čtverečních kilometrů, práva k dalším aktivům nadace a bude mít v podstatě pravomoci jako novodobý Albrecht z Valdštejna. Mohl disponovat finančními sumami na obou účtech prakticky bez omezení, podnikat s penězi v rámci limitů pro nadace. Mohl si najmout tolik lidí, kolik bude chtít. Vůbec v tu chvíli neměl ani ponětí, jaký příběh začíná vznikat. Netušila to však ani hraběnka Ledebur.

V sobotu Honza letěl do Prahy, ale ty tři dny ve Fort Myers byly nejpozoruhodnější v jeho krátkém životě.

CO SE JEŠTĚ DOVĚDĚL O HRABĚNCE LEDEBUR

Během letu do Fort Myers si Honza Kastner četl materiály o historii rodu Ledeburů, které mu dala hraběnka do šanonů a jež si našel sám na internetu.

Předtím na to neměl čas, nepovažoval to za to nejdůležitější. Právnické reálie každého případu u něj byly vždy na prvním místě. Ale pak se do toho ponořil. Chtěl být dobře připravený i na společenskou konverzaci, kterou mohl očekávat. Chtěl také dělat dobrý dojem.

Dobře tušil, že by o ten případ měl stát a to si žádalo, aby byl důvěryhodný a dobře připravený. Brzy se přesvědčil, že to bylo správné rozhodnutí.

Historie Ledeburů byla ostatně velmi poutavým čtením.

Měli totiž své kořeny ve 12. století ve Vestfálsku, přesněji v Saském a později Vestfálském vévodství. Příslušníci rodu Ledeburů patřili k úřednické elitě své otčiny a první záznam o jejich existenci leží v dolnosaském archivu v Osnabrücku. Je datovaný rokem 1195.

Postupně se Ledeburové rozdělili na několik větví, přinejmenším zasahujících kromě Německa a Rakouska do Čech, Itálie, Švédska, USA a Argentiny.

Prvním Ledeburem v Čechách byl Jan Jetřich v roce 1657, který zdědil panství Golčův Jeníkov. Zakrátko k němu připojil Žestovice (1659) a Kluky (1660). V roce 1669 byl povýšen do panského stavu. Do rodového jmění postupně přidával panství Peruc, Kostomlaty, Křemýž, Horní Beřkovice, Liblín, Všebořice, Miletín, Březnice.

Když v roce 1681 zemřel, tak všechno zdědila jeho manželka Mechtilde Beatrice, majitelka panství Vahančice.

Rodina získávala vzhledem k přibývajícímu majetku a společenskému angažmá neuvěřitelný vliv. Díky konvenci šlechtických sňatků se Lebeburové spříznili s rodinami Valdštejnů, Czerninů, Kinských, Colloredo-Mansfeldů, Nostitzů, Clam-Gallasů, Thun-Hohensteinů, Bismarcků, Neippergů.

Genealogická mapa propojení nejstarších českých šlechtických rodů je velmi košatá a barvitá. Ledeburové se postupně stali součástí komunity Přemyslovců díky Marii Alžbětě, dceři mocného Albrechta z Valdštejna, který byl zavražděn v Chebu v roce 1634.

Od Marie Alžběty jsou považováni za potomky Přemyslovců a Valdštejnů po přeslici všichni z rodů Ledeburů, Nosticzů, Czerninů z Chudenic, část Lichtenštejnů, Rohanové, Hrubí z Gelenj a Kounitzové. A do přemyslovského stromu patří i Schwarzenbergové, Lobkowiczové, Harrachové, Sternbergové, Belcrediové, Kottulinští, Geymüllerové, potomci rodů Bubnů z Litic, Mensdorff-Pouilly, Parish, Podstatzky-Lichtenstein, Schaumburg-Lippe, Schlik, Schönborn-Buchheim, Schönburg-Hartenstein, Th urn-Taxis, Wurmbrand-Stuppach, Hohenlohe-Waldenburg-Schillingsfürst, Waldburg-Zeil-Trauchburg a podobně.

August mladší z Ledeburu byl v roce 1807 povýšen do hraběcího stavu.

Ledeburové se hojně zapojovali do politiky, byli voleni starosty a poslanci. Hrabě Johann Ledebur-Wicheln byl v letech 1883 – 1887 ve vládě Kazimíra Badeniho ministrem zemědělství Předlitavska, čili západní části Rakousko-Uherska. Tehdejší terminologií byl „ministrem orby“. Narodil se v Ohníči, části obce Křemýž na Teplicku. Jeho děd August Ledebur-Wicheln nechal postavit na své rodné hroudě empírový zámek v Tuchlově, který tak dobře Honza znal pod názvem dětský domov.

To vysvětlovalo vztah hraběnky Marie Alžběty Joyce-Smith Ledebur k tuchlovskému děcáku, ačkoliv byl vlastně platonický. Komunisté v roce 1945 vyhnali Ledebury z Československa pro neoprávněné nařčení z kolaborace s nacisty a všechno jim kompletně sebrali jako konfiskáty.

Po roce 1989 to trvalo více než 20 let, než se vysvětlilo a pravomocně prosoudilo, že skutečným vlastníkem spousty konfiskovaného majetku byl od 30. let 20. století John Joyce-Smith, americký průmyslník z Bostonu, hrdina I. a II. světové války, který neměl s nacismem nic společného. Marie Alžběta, jeho dcera, vyměnila veškeré majetkové nároky po svém otci za Ralsko.

Tuchlov bohužel patřil do té části majetku, který zůstal ve vlastnictví původní rodiny, takže proti jeho zabavení by musela bojovat pouze s velkými obtížemi. Ty však nechtěla podstoupit, protože měla svůj vlastní plán, pro který Tuchlov nepotřebovala. Stejně byla přesvědčena, že to nejlepší, co mohla z tuchlovského zámku vytěžit, dostala jako nečekaný bonus zcela zdarma – totiž odchovance místního dětského domova, dítě pochybného původu a osobních vlastností amerického buldoka: když se do něčeho zakousl, už to nepustil. Právě takového pracanta, vážícího si vlídného slova a hledícího na život jako nikoliv na samozřejmost, dědička nutně potřebovala.

Jan Kastner se cítil morálně povinován pochopit všechno, co se týkalo jeho nové zaměstnavatelky. Připadala mu totiž jak ona sama, tak i to, k čemu jej přizvala, tak záhadná, že byl přesvědčen, že někde v historii musí ležet k ní i jejím plánům klíč.

Matka hraběnky Marie Alžběty byla odvážná mladá dívka, která se vzepřela tradici šlechtických sňatků evropské aristokracie. Ve svých 19 letech v roce 1921 odcestovala do USA. O rok později si vzala bostonského podnikatele Johna Joy-ce-Smithe, do něhož se zamilovala, když jednal s představiteli rodinného jmění v Praze a ve Vídni. Byla to láska, o které se píše v románech. John Joyce-Smith nebyl jenom obchodník v duchu tradic své rodiny. Byl to odvážný letec, jenž bojoval jako dobrovolník ve francouzských letkách během první světové války. A šarmantní muž!

Síla kapitálu jeho společností přesvědčila rodinu Ledeburů, že nemá smysl trvat na šlechtických předsudcích. Přestali omílat nesmysly o tom, že Ledeburová se nemůže provdat za muže „neušlechtilého“ původu. Ostatně by jim to bylo málo platné.

John Joyce-Smith byl i hrdinou II. světové války ve svazku námořního letectva v Tichomoří na letadlové lodi USS Lexington, která byla v květnu roku 1942 potopena v Korálovém moři Japonci. Už sice téměř nelétal, ale byl důstojníkem operací. Vyvázl s těžkým zraněním a vrátil se domů. Byl vyznamenán Medailí cti, kterou jménem Kongresu USA uděluje prezident Spojených států.

Jeho firmy vydělaly v době I. a potom i II. světové války obrovské částky peněz, ještě lépe si však vedly ve 20. letech a ve druhé polovině 30. let, jako by ani žádná celosvětová krize nebyla. Takže hobby Johna Joyce-Smithe nakupovat před válkou pro své dosud nenarozené děti v Evropě nemovitosti z rodového majetku jeho ženy bylo založeno na velmi pěkném „polštáři“ volného kapitálu. Navíc nakupoval relativně levně.

Marie Alžběta Joyce-Smith Ledebur se narodila až v roce 1938 jako vymodlené dítě postarších rodičů. A to dokonce v Čechách. Matka, které bylo 36 let, si přála, aby se dítě narodilo ve staré vlasti a mělo i československé občanství. Proto s manželem podnikla v sedmém měsíci těhotenství pětidenní plavbu přes Atlantik. John Joyce-Smith zemřel v roce 1964, když mu bylo 76 let. Maminka hraběnky skonala o rok později.

Stejně jako její matka, i Marie Alžběta se výborně se vdala. Richard Paxton byl o čtyři roky starší než ona a byl otcovým esem ve vývoji technologií. Měl zapsáno několik patentů, vypracoval se na jednoho z odborných ředitelů v nejvyšším patře managementu struktury holdingu Joyce-Smithe. Měl vzácný dar. Uměl totiž přinášet nápady. Tchán ocenil jeho vstup do rodiny mj. několika balíčky akcií.

Pak se život hraběnky Marie Alžběty Joyce-Smith Paxton Ledebur jakoby převrhl do černé jámy. S manželem v roce 2006 pochovali oba své syny, kteří zahynuli při vysokohorské expedici. V roce 2008 ovdověla. Štěstí prostě nelze uložit do nedobytného trezoru mezi haldy peněz a akcií.

Honza si uvědomil souvislost, která ho dosud nenapadla. Že když se člověk stane vlastně také sirotkem v seniorském věku, tak to musí bolet mnohem více, než když je osud osiřelého přiřknut dítěti, které může o lepší podobu svého života ještě dlouho bojovat.

Osud Marie Alžběty byl plný luxusu, ale také nezasloužené a nevratné bolesti. Nad jejími životními strastmi, byť se většina jejího života odehrála na výsluní amerického snu, by se rozplakal i himalájský kámen. Bohužel se stalo… a osamělá hraběnka hledala nějaké řešení pro zbytek té části svého života, který jí bude ještě nějak dopřán.

Jan Kastner pochopil, že je nástrojem, který nesmí selhat. On byl její druhou šancí – on byl tím, kdo mohl zrealizovat její sny a dát smysl životu, který byl jinak odsouzen k nesmyslnému počítání dnů bez jakéhokoliv vnitřního smyslu. Tato role ho naplňovala těžko definovatelnou komplexní zodpovědností. Nebyla mu během letu do Ameriky úplně jasná, ale tušil, že by s ní měl naložit hlavně absolutně morálně.

Vzhledem k tomu, že některé podstatné informace byly napsány v průvodních komentářích k listinám v šanonech a jejich autorem byla zřejmě hraběnka, Honza usoudil, že je vhodné je považovat spíše jako studijní materiál než podklad k nějakým diskusím.

Table of Contents

Titulná strana

Jednou v Tuchlově

Ano či ne?

Rozhodnutí ve Fort Myers

Co se ještě dověděl o hraběnce Ledebur

Zadání pro velkou show

Jak se staví Lepší svět

Jak se stát veřejným nepřítelem

O radosti

Přepadení v Kracmanově