Klára A. Samková

PÍŠU, TAKŽE ŽIJU

(Žiju, takže píšu)

(ukážka)

Výběr nejlepších blogů Kláry Samkové

Vydavatelství BLINKR

2013

© Klára A. SAMKOVÁ 1994

© Foto Pavel SKRAMLÍK 2013

© Vydavatelství BLINKR, Praha, 2013

© Obálka Filip ŠIMONEK, 2013

ISBN 978-80-87579-18-3 (formát MOBI)

ISBN 978-80-87579-17-6 (formát EPUB)

ÚVOD

V polovině července 2007 u mne přistála nová klientka. Jmenovala se Marcela Urbanová, měla cosi do činění s jakýmsi Čunkem a tak naivní osobu jsem hned tak neviděla. Poté, co mi převyprávěla svoji verzi příběhu, jsem se jí zeptala, zda má již sbalené příruční zavazadlo k nástupu do vazby. Dotyčná se zhroutila a začala se vyptávat, proč by měla jít do vazby, když přece nic neudělala…… Aha, řekla jsem si: na tenhle kejs budeme muset nějak jinak. Nejlépe přes média, aby bylo zřejmé, že k variantě příběhu, vyprávěné tehdejším místopředsedou vlády Jiřím Čunkem, existuje taky ta druhá varianta: varianta sekretářky ze vsetínských brdků, která evidentně vůbec netušila, do čeho se to namočila. Jedním z prvních médií, která nám laskavě poskytla prostor, byl server aktuálně.cz. A tak 15. 8. 2007 jsem se dostavila s paní Urbanovou do redakce aktuálně.cz a za chvíli to dopadlo tak, že já jsem „zasedla ke strojům“ a paní Urbanová diktovala. Tedy, tak to bylo ze začátku. V konečné fázi jsme spolu na daná témata diskutovaly, do naší diskuse jsme zatáhly asi tak polovinu redakce, která přišla koukat, co se to děje a občas jsme odpověděly i nějakému nebohému čtenáři, který se dožadoval on-line odpovědi.[1]

Jedním z těch členů redakce, který se záhadně vynořil odnikud a zacláněl před monitorem, byl i jistý Stejskal Libor, z něhož se posléze vyklubal editor blogů na aktuálně. Hm… Nechcete u nás blog? nadnesl, když nás vyváděl labyrintem neuvěřitelně spletitých schodišť zpět k vrátnici. Co je to blog jsem netušila – nestíhala jsem ani tištěná média, natož abych brouzdala sítí. Třeba… pravila jsem nezávazně a netušila jsem, do čeho jsem se to zapletla: do sítě blogosférové. A pak už to šlo ráz naráz: musela jsem dodat svůj „profil autora“ a jak tam visel, pocítila jsem morální povinnost za něj zavěsit svůj první článek… Z technického hlediska to proběhlo za vydatné pomoci p.t. blogvedúciho Stejskala. Další články následovaly. Naučila jsem se, jak snášet útoky diskutujících, zjistila jsem, co jsou témata, která „táhnou“ a která nikoliv – obvykle to bylo úplně naopak, než jsem předpokládala. Zjistila jsem, která témata mají obecnou platnost, seznámila jsem se s neuvěřitelným množstvím lidí: se spolubloggery, s diskutujícími. S některými „jen“ po síti, s řadou z nich osobně. Otevřel se mi nový i společenský svět. Názory v tomto blogosvětě najdete různé, ale blbci se v něm vyskytují v mimořádně sníženém množství. Nezastírám: i když za každou sebemenší chybičku, překlep, nepřesnost jsem okamžitě trestána posměchem, mentorováním, někdy urážkami, pořád jsem fantasticky v plusu: a to plus má jméno – třeba: Lex, BigJirka, Tomáš Střihavka, Imhotep, Lila, Tužka, MOR, Pocestný, Eva Kindlová, Marcel Derian, Amarook, Patient O.K., Cicero, a strašně moc dalších diskutujících, které bych v reálném životě nikdy neměla vůbec šanci potkat. Inu jistě, kvůli blogům jsem se dostala také do velmi nepříjemných situací – třeba s ohledem na Českou advokátní komoru, která si nějak nemohla ujasnit, jak to s tou svobodou projevu vlastně je. Dostala jsem se i do situací, které mne přinutily k hluboké sebereflexi a pátrání po tom, co si myslím DOOPRAVDY. A nakonec jsem se dostala k tomu, že když mi stále více a více čtenářů posílalo vzkazy typu „sekněte s tou advokacií a začněte psát“, tak jsem sedla a alespoň jsem uspořádala ty blogy, které už byly napsány, do této knížky. K některým kapitolám jsem pak připsala komentáře, protože tím, že blog je vypuštěn do světa, jeho život nekončí, ale začíná: a co se dělo po jeho uveřejnění bylo mnohdy více zajímavé než to, o čem to literární dílko vlastně bylo. Přeji příjemné počtení.

Klára A. Samková

16. 07. 2007: O autorce

Advokátka. Narozena 23. 3. 1963 v 0:25 v Brně historikům umění Bohumilu Samkovi a Evě Samkové. S ohledem na četné kolující pověsti upřesňuje, že není ani Romka ani Židovka. Lehce exotický zjev je dán praprapředkem – šafářem italského původu, který se v době napoleonských válek usídlil na Vysočině ve Stránecké Zhoři. Je počestného buržoazně-úřednického původu s nepřerušenou řadou pedagogů na všech úrovních v pěti generacích.

Ke svým kořenům počítá svého dědečka prof. RNDr. Ing. Aloise Zlatníka, DrSc., významného lesnického botanika, a pradědečka JUDr. Jindřicha Váchu, v období první republiky předsedu trestního senátu Nejvyššího soudu ČSR. Vzpomíná i na odkaz svého druhého praděda Aloise Zlatníka st., továrníka a svého času kurátora městského muzea ve Dvoře Králové nad Labem, podporovatele národního obrození i politiků po 1. světové válce vznikajícího českého státu.

Hlásí se ke své prabábě, Vítěze Váchové, spoluzakladatelce dívčího spolku Vesna, na přelomu 19. a 20. století propagátorce jízdy dam na kole, spoluzakladatelky Klubu přátel žehu, aktivní členky Janáčkova Slovanského krúžku etc., etc., etc. Zlé rodinné jazyky tvrdí, že Klára je po ní (a to jsme vlastně dopadli dobře, dodávají…)

Ke studiu práv se dostala negativním výběrem. Nikdy nebyla členem KSČ, ze SSM evaprovala po prvním ročníku vysoké školy. Pionýr absolvovala v utajeném skautském dívčím oddíle – nyní 4. DD skautský oddíl Brno.V letech 1993 – 2010 byla provdaná za tehdejšího romského aktivistu Ivana Veselého, s nímž má dceru Dariu Alžbětu, nar. 1998. V roce 2010 došlo k řešení standardní situace novým výkopem z rohu hřiště, neb se provdala za sportovního novináře – specialistu na fotbal – Pavla Skramlíka. Čímž se jí otevřel zcela nový svět, o jehož existenci neměla dosud potuchy, totiž sport.

V letech 1990 – 1992 byla poslankyní Federálního shromáždění za Občanské fórum – Romskou občanskou iniciativu. Po jejím vymizení z české politické scény byla několik let řadovou členkou ODS. Nyní převlékla kabát – je v TOP 09, od podzimu 2010 zastupitelkou MČ Praha 2.

Má svoji advokátní kancelář – viz  www.lawyers.cz, pracuje jako advokátka a snaží se utajit svoje workaholické sklony. V roce 2003 ji president Václav Klaus navrhl na funkci soudkyně Ústavního soudu. Neprošla Senátem, neboť, jak pravila senátorka Roithová, doposud nevyzrála. Zraje dosud.

Od té doby zraje a snaží se řídit dobrou radou zemřelé senátorky Jaroslavy Moserové „.. a hlavně, Klárko, důstojně…“ Ne vždy se jí to daří. Je praktikující křesťankou a členkou starokatolické církve. Miluje všechno to, na co nemá čas. Z toho, co nestíhá, postrádá nejvíce toulky přírodou a galeriemi moderního umění, ruční práce – zejména šití – a četbu literatury v jakémkoliv množství.

Na úvodu o autorovi se prý nedá nic zkazit. I pod ním se však časem nashromáždí diskuse. Ta pod mým profilem má na rozdíl od ostatních diskusí, jedno specifikum: je mimořádně sprostá. Tak třeba: „..nejste nějaká sjetá, nafrčená po nějaký lajně?“…“jak si dovolujete o sobě psát, že nejste ani Židovka ani Romka – a Cikánka nejste?“……“jak jste mohla vystudovat vysokou?“…“vy i váš muž jen hrabete peníze“……“vy se ale umíte nosit – snoubí se ve vás arogance a snobství“……“jste lhářka a zlodějka“ ……?“…“jste silně narcistní a samolibě nafrněný jedinec s nutkavě zběsilou potřebou upozornit na sebe“. S tím obviňováním ze zviditelňování, to je stále dokola stejný příběh – tak stejný, že jsem o něm napsala blog:

20. 09. 2008: O místě blogera v dějinách

Už se to párkrát objevilo v diskusích pod mými blogy, ale potrefeni jsou i mnozí spolublogující. Čas od času se v diskusi ozve někdo, kdo nám bohapustě spílá – i vy uličníci, co se chcete jen zviditelňovat, svoje ego si hýčkat a o nic jiného vám nejde! Občas to bývá legrační (tak jako třeba ten poslední výlev jistého pana „QCA“ pod mým blogem o novém občanském zákoníku), občas je to vážnější. V každém případě je to dobrý důvod zamyslet se nad tím, co vlastně blog je, proč jej někdo píše a proč jej – světe div se – také někdo čte.

Než se ale pustím do úvah obecných, vrátím loptičku tomu, kdo mne vyprovokoval k jeho napsání, totiž panu QCA.

Jedná se o jeho příspěvek pod mým blogem k občanskému zákoníku, uveřejněný 16. 09. 2008 ve 12:16:42.

O ideologickém zařazení pisatele svědčí tato jeho věta:

„Určitě i v roce 1964 (pro neprávníky: den publikace současného Občanského zákoníku) se našla taková všechytrá hlava ala KS, která si chtěla ohřát svou politickou polívčičku halasnou kritikou. No a nakonec to všechno dobře dopadlo a profesionalita porazila prozaické emoce. OZ slouží už 44 let.“

To je skutečně pravda, že Občanský zákoník slouží od roku 1964. K jeho změně došlo poté, co v nové Ústavě ČSSR bylo pár let před tím konstatováno vítězství pracujícího lidu, definitivní vybudování socialismu v naší krásné vlasti a ukotven slavný článek 4 Ústavy (pro neprávníky a ročníky mladší: zakotvení vedoucí úlohy Komunistické strany Československa přímo v Ústavě). Dlužno připomenout, že právě tento článeček ústavy sloužil téměř třicet let, bezpochyby taky báječně, stejně jako slouží nyní Občanský zákoník…

Podstatnější než polemika odb/porná se však jeví další hodnocení mého názoru pisatelem komentáře, kde tento uvádí:

„Vážená paní KS, kdyby Vám skutečně šlo pouze o zlepšení návrhu nového Občanského zákoníku, tak se vyjádříte v revizích, tak jak to udělaly desítky jiných oslovených právníků, a čekáte, jak příslušná místa vaše připomínky vypořádají. Až pak by byl důvodný prostor pro veřejnou diskusi anebo kritiku. Inu lidi jásaj, pomalu vidí svatozář nad Vaší hlavou… Důsledkem je, zde shazujete práci lidí, kterým odborně nesaháte ani po paty…a to je smutné.“

Dále 17. 09. 2008 v10:04:46 hod. děkuje pan QCA Lasturce a Jiřímu Janovi za reakci a píše:

„Rovněž s Vámi souhlasím, ze stávající kodex občanského práv je výjimečná norma, jakou se už dávno nepodařilo vytvořit. Funguje, možná by postačilo pár výraznějších změn v závazkové části. Můj příspěvek neobhajoval a ani nezavrhoval… jenom jsem chtěl poukázat na populismus autorky. Toť vše.“

Zde se dostáváme k jádru pudla: autorovi diskuse nejde o kvalitu Občanského zákoníku, nediskutuje tedy k tématu, které jsem „dala v plen“, ale jde mu jen a pouze o moji osobu, na jejíž populismus ukazuje a HODLAL poukázat. Toť ovšem něco jiného než diskuse o věci….

Pojďme se pokusit tvrzení pana QCA rozebrat. Podle něj

1) chci si ohřát svoji politickou polívčičku

2) jsem populistická

AD 1 – politická polívčička. Tento pokrm, oscilující obvykle mezi volebními párky a gulášem, jest obvykle ohříván osobami aktivně působícími ve veřejném životě na základě mandátu lidu, tedy na základě hlasování. Aby k projevu vůle lidu došlo, jest nutno lid povzbudit a polívčičkou (gulášem, párky, etc.) přikrmit. Je pozoruhodné, že ačkoliv první a též poslední nabídku na svoje politické působení jsem obdržela před dvaceti lety, stále jsem vnímána jako politická osoba. To může mít dvojí důvod (tedy, já na víc důvodů nepřišla…) Prvním důvodem je, že se obdobně jako já profiluje, tedy „přihřívá si polívčičku“, řada politiků… při vší (sebe)úctě: nepřihřívá. Možná by rádi. Možná by taky rádi měli za rok dobrých třicet článků na blogu. Možná by taky chtěli, aby na jejich blogy chodili lidé, kterým jde o věc, kteří se neurážejí a pokud mají potřebu diskutovat, činí tak kultivovaně, ve velké části se znalostí věci a se zájmem… Inu, k tomu je lehká pomoc: stačí zasednout ke strojům a pracovat. Což, mimochodem, mne vede k zajímavé úvaze: za svého života jsem byla nařčena z ledasčeho. Nikdy nikdo mne však nenařknul z toho, že jsem líná…

Druhým důvodem je, že autor příspěvku apriori předpokládá, že se i já politickým způsobem profilovat budu. Předpokládá správně. Již 18 let jsem profilovaná coby politická mrtvola, které se povedl takřka neuvěřitelný tah: sjednotila jsem totiž českou politickou scénu od pravice k levici v jednotném názoru – „SAMKOVÁ NIKDY“. To je, domnívám se, velmi pěkný výkon, já jsem na něj hrdá a hodlám si jej i nadále užívat, neboť mi mimo jiné umožňuje realizovat jednu nikoliv pro mne nepodstatnou libůstku: totiž říkat, co si skutečně myslím a co se mi chce.

AD 2 – můj populismus: Populismus je, jak praví slovník cizích slov: „úsilí o získání přízně bez ohledu na věc samu“. Rozdělme problematiku opět na dvě části:

a) získání přízně: o tom již jsem pojednala výše. Čí přízeň mám získávat. Voličů?? Nekandiduji nikam… lidu prostého??? Proč… Za účelem zvýšení klientely advokátní kanceláře?? Nu, novým a zajímavým případům, jejichž zastupování je v souladu s mým přesvědčením, a to zejména za peníze, se skutečně nevzpírám, leč kdo se domnívá, že se nová klientela získává tímto způsobem, toho odkazuji do říše snů a pohádek.

b) Zda jde o věc samu: Přečtení – byť zběžné – návrhu nového Občanského zákoníku je otázkou několika hodin, či spíše několika desítek hodin. Časový rozvrh vypracování samotné odpovědi je jednoznačný: stránku jakéhokoliv právního textu není možno napsat za dobu kratší než hodinu práce, spíše více. Dosáhnout tedy sebezviditelnění tím, že si naložím cca 30 hod. neplacené práce jen tak z plezíru, to je forma sebemrskačství, kterou snad není možno předpokládat ani u mě. Ano, já vím. Nemusela jsem to zveřejňovat. Ale jestliže jsem zveřejnila rok starý text, který nebyl primárně určen ke zveřejnění, a jsem nařčena z toho, že je populistický, pak zde nalézám jisté logické nesrovnalosti v páně QCA tvrzeních, které moje logika prostě není schopna překonat.

Inu, však dosti již: na konkrétním příkladu jsem se pokusila demonstrovat, jak některé věci, nahlíženy zvenčí, mohou vyhlížet zcela jinak, než nahlíženy ze subjektivního úhlu pohledu. Zde se ovšem dostáváme k jádru pudla:

Je nepochybné, že blogy jsou SUBJEKTIVNÍMI VÝPOVĚĎMI svých autorů. Jsou úhly pohledu, které nemusí být (zcela) pravdivé a zcela určitě nejsou úplné. Blog je obrazem redukcionisticky uchopené reality v mysli svého autora, předestřený veřejnosti k další diskusi, k doplnění o další názory, úhly pohledu, aspekty. Blog je názor autora. Redukcionismus je způsob uvažování a nepostradatelná základní metoda poznání. Umožňuje analýzu problému, umožňuje uchopit složité jevy, i když za cenu, že zredukovaný obraz je zkreslený a neodpovídá tedy celé skutečnosti. Stálým problémem redukcionismu je, že každý z nás SUBJEKTIVNĚ redukuje trochu jinak, tedy, jednotlivé „reality“ různých lidí se mohou různou měrou lišit, přičemž základem je průnik množin všech názorů, které jednotliví redukující a nazírající předkládají.

Podle toho KDO a JAK a CO redukuje, může dojít k zobrazení „věci o sobě“ různým způsobem. Různost výsledků, ke kterým je možno dojít, je dána právě mnohočetností možností redukcí. Existuje obecná tendence považovat (zejména vlastní) zredukovaný obraz za kantovskou „věc o sobě“, přičemž redukovaný obraz bývá považován za skutečnost samu. (Čochtane, prosím Vás, přečtěte si tuhle poslední větu dvakrát!!).

Zvláštní formou redukce je kauzální vysvětlení, kdy jednotlivé skutečnosti jsou – ale nutně nemusí být – svázány příčinnou souvislostí. (Pro unavené filozofickým výlevem: z toho pak vznikají ty různé spiklenecké teorie, kterými nás následně masírují více i méně pokleslé mediální zdroje). Redukcionismus má zvláštní vztah ke kauzalitě, se kterou počítá a rozumí jí. Problémem redukcionismu je, že někdy prostě nezredukuje správně: vypustí věc podstatnou a kauzalita náhle není k nalezení. Protože každý z nás uvažuje trochu jinak, je zřejmé, že každý MÁ BYTOSTNÉ PRÁVO ledasčemu neporozumět – prostě v tu chvíli právě zredukoval jinak než ten, kdo myšlenku předkládá a pro pochopení věci je nutno se vrátit na začátek úvahy a stopovat jednotlivé kroky, vedoucí k redukci tak, aby logika úvahy byla sledovatelná. Redukcionismus je výsostně západním, či lépe řečeno západoevropským způsobem myšlení. Je nástrojem, kterým byla vybudována euro-americká civilizace včetně jejích dvou právních systémů, kontinentálního a anglosaského. Východní filozofie prosazuje pohled neredukcionistický, holistický, využívající analogií. Východní pohled nepřipouští, aby povaha našeho světa byla zredukována na několik jednoduchých principů, a proto propaguje uvědomění si složité vzájemné propojenosti všech aspektů přírody i propojenosti těchto aspektů s naší myslí. Holistický východní způsob vidí realitu v celé její složitosti a úplnosti. Má však základní problém: takto viděná realita je zcela nemanipulovatelná: neměřitelná, neřiditelná, neplánovatelná, nezměnitelná. Vstupních faktorů je takové množství, že efektem „motýlího křídla“ se realita okamžitě změní v totální nekontrolovatelný chaos. TOTO je zdroj východní odevzdanosti, víry v karmickou předurčenost a neochoty nejen vzdorovat, ale i jakkoliv aktivně se zapojit do formování vlastního osudu.

Redukcionistický způsob vnímání reality ovšem je schopen problém uchopit a pohnout s ním. Tím, že oseká východiska, může realitu změnit, může plánovat, cíleně ovlivňovat a docílit z holistického pohledu nepochopitelných výsledků.

TOTO VNÍMÁNÍ A UCHOPOVÁNÍ REALITY je celý zdroj konfliktu mezi Východem a Západem, TOTO je také jádro problému i celé romské otázky u nás, toto je také zdrojem nesouhlasů diskutujících na jedno téma. Autor blogu předkládá čtenářům svůj výsek reality, svoji redukci. Možná, že v ní něco podstatného chybí. Možná, že něco podstatného chybí čtenářům. Jde o to vytvořit co nejširší (nejholističtější) obraz reality, na kterém se mohou shodnout všichni (ovšem bez záruky, že většina má vždy pravdu – máme mnoho historických příkladů, že tomu tak skutečně není) a najít redukcionalisticky realizovatelné mechanismy, jak touto co nejšířeji (ba téměř holisticky) popsanou realitou manipulovat tak, aby se nám na světě vezdejším žilo co nejlépe… Blogy jsou svým způsobem pokusem o realizaci průniku způsobu myšlení východního a západního světa.

Takže z výše uvedeného je poměrně jasné, že jestli u psaní blogů budu já vypadat populisticky nebo ne, je mi úplně a absolutně fu©k. O populismus totiž nejde nikdy, o subjektivní názor vždy.

P.S. Úvahy o redukcionismu a holismu jsem po svém dobrém vzoru opětovně vykradla ze své disertační práce, kterou jsem úspěšně obhájila, takže jsem již obdoktořena ze všech stran. Ale to jen tak mimochodem, v rámci svého zviditelňování a ohřevu politické polívčičky. (Což mi připomíná, že musím jít zasytit hladovějící rodinu, neb jako obvykle se vyžívám intelektuálně namísto plnění prozaických úkolů matky rodu…)

I. OSOBNÍ

Jak ty blogy řadit?? Podle času? Nálady, četnosti? tématu? – to nejspíše… a začínám těmi tématy nejosobnějšími. Těmi, co se týkají (skoro) jenom mě.

02. 12. 2007: Listopadová…

I v prosinci jest mi vzpomínat na listopad…. Hlavně na Ten Listopad.

Všude byla hnusná zima a mrholilo, stejně jako letos. Občanské fórum bylo sroceno a z Lucerny anektovalo „Špalek“, zcela chaotickou budovu dole na Václaváku. Bylo v ní plno chodeb, které měly problémy s osvětlením. Dále se vyznačovala nedostatkem WC, takže když na jednoho přišly fyziologické potřeby, nastalo chaotické hledání útočiště, což i s ohledem na nevalné osvětlení nebylo jednoduché. Všude se začala vršit korespondence, v nikoliv nepodstatné části psaná anglicky, což byl problém, neboť tímto jazykem takřka nikdo nevládl. Různá individua, vybavená slovní zásobou z písní Beatles, Stonů a intoši jak z Jethro Tull, se usilovala prokousat se diplomatickou syntaxí. Jedno z těchto individuí, halící se pravidelně do různých modelů děsivě vytahaných ručně pletených svetrů jménem Klaus, bylo schopno tímto ďábelským jazykem komunikovat na úrovni několikráte „Yellow Submarine“ převyšující, a bylo tudíž značně vyhledáváno.

Dále začala dorážet technika, zejména od krajanů. S tou si neporadil ani dříve jmenovaný Klaus, neboť ani on, ani nikdo jiný netušil, že jsou po světě různé normy a fax zastrčený do zdi v USA kmitá nějak úplně jinak, než když je zastrčen do zdi Špalku. Ovšem to za předpokladu, že se podařilo nějak zmáknout to zastrkování, protože na konci imperialistických importů byla taková záhadná cvakátka (ano, ta, co máte teď na pevných linkách všichni), zatímco telefonické díry ve zdi byly připraveny přijmout fortelné čtyřvidlice, kterými byl zakončen každý poctivý socialistický přístroj.

Byly ustaveny komise a subkomise, ty si zvolily předsedy a místopředsedy. Občas se ukázalo, že některý ze zmíněných nastávajících potentátů měl nějaký ten škraloupeček v podobě spolupráce s StB či KGB – po dalších službách se nikdo neptal, neboť čára kamarádi – nekamarádi vedla tehdy ještě rovně, nikoliv klikatě jako tomu bylo později, případně se nerozplynula tak, jak je tomu dnes….

Ach…

Vidíš-li poutníka, an dlouhou lučinou

Spěchá ku cíli, než červánky pohynou?

Tohoto poutníka již zrak neuzří tvůj,

Jak zajde za onou v obzoru skalinou,

Nikdy – ach nikdy! To budoucí život můj.

Kdo srdci takému útěchy jaké dá?

Bez konce láska je! – zklamaná láska má!

24. 05. 2008: Tatínkovi s láskou

Ve středu slavil můj táta šestasedmdesát, což přivodilo členům jeho rodiny četné vrásky: co dát za dárek člověku, jehož jedinou vášní je práce a který, dle vlastních slov, nic nepotřebuje a nic nechce, protože „jsou to všechno krámy?“ Existuje však jedna věc, která sice není dar, ale kterou by si táta zasloužil: veřejné ocenění své práce formou vyznamenání. Protože metály nerozdávám já, ale pan prezident, nezbývá mi, než o ni pro tatínka dopsat, což tímto činím. A protože pléduji pro průhlednost vztahů i argumentů, předkládám svůj návrh i širšímu publiku.

Myslím, že můj tatínek by si vyznamenání zasloužil. Pan prezident sice sám dceru nemá, ale když se pozeptá kolem, tak mu jistě každá dcera potvrdí, že v zásadě si zaslouží vyznamenání KAŽDÝ tatínek – když kvůli ničemu jinému, tak tedy proto, že právě jeho zásluhou se dceři dostává jediného vskutku trvalého vztahu k jedinému muži, vztahu, který ji provází bez ohledu na všechny životní peripetie, totiž vztahu k otci. Protože však (z důvodů každé dceři vskutku nepochopitelných) dnešní doba holduje objektivitě a zásluhám, pokusím se subjektivní pocit přetavit v evaluovatelná fakta.

Každá práce, která je konána ve prospěch celku, ať práce dělníka či práce špičkového vědce, si zasluhuje ocenění a zpravidla se jí též v té či oné příznivé společenské konstelaci ocenění dostává. Existují však práce a oblasti, na které nikdy nedojde. Které jsou vždycky v jakési „šedé zóně“ – práce, o kterých se vždy předpokládá, že budou perfektně provedeny, odvedeny a bylo by přijato s údivem, kdyby tak odvedeny nebyly. V takové „šedé zóně“ pracuje celý svůj život můj otec.

Táta je historik umění, ale nezabývá se žádnými tak zvanými „velkými tématy“. Zabývá se moravským umělecko-historickým místopisem, což zejména z pohledu z Prahy vypadá značně nevýznamně. Ačkoliv celý svůj život pracoval v oboru, nikdy nebyl účasten těch „zásadních objevů“ a mezinárodních konferencí, velkých událostí a velkých peněz. O jeho práci není referováno ani na první stránce regionálního tisku, ani na druhé, možná nějaká noticka na té poslední (pokud tam není sport). Na jeho odborné publikace (jeho bibliografie je asi na 10 stran) však kolegové a veřejnost spoléhají se stejnou důvěrou, s jakou berou do rukou na příklad Ottův slovník naučný.

Táta svoje srdce obětoval rodné Moravě, které vystavil svojí prací nehynoucí pomník. Asi pětadvacet let pracoval v Muzeu Města Brna. V sedmdesátých letech v pracovní době lepil nástěnky k různým nesmyslným výročím a vědecky pracoval teprve „po pracovní době“. První knížky patřily jeho rodnému Znojmu, pak se tematicky přesunul do Brna, kterému věnoval řadu uměleckohistorických knih a článků. Některé z nich psal v 70. letech pod jménem mojí matky, neboť jeho vztahy s husákovskou garniturou byly, řečeno diplomaticky, nikoliv ve shodě. V třiašedesátém totiž táta vstoupil s mladickým idealismem do KSČ, odkud jej po r. 1968 po zásluze a zcela oprávněně vyexpedovali coby nespolehlivého živla. V osmašedesátém se otec pochopitelně zapojil mezi brněnské intelektuály, psal do Hosta do domu, důvěrně se stýkal s kruhem kolem Jana Skácela a podílel se na možnostech tehdejšího brněnského kulturního života způsobem, který by asi lépe než já popsal jeho o pár let mladší spolužák z Filosofické fakulty, Milan Uhde.

V roce 1977 byl můj otec považován za takového odborníka na problematiku uměleckých památek na Moravě, že dokonce i tehdejší ÚV KSČ překouslo všechny jeho dosavadní stranické nepřístojnosti a schválilo jeho nástup do zaměstnání do Ústavu teorie a dějin umění tehdejší Československé akademie věd. Před touto institucí totiž vyvstal naprosto neřešitelný úkol. Měl být vytvořen soupis Uměleckých památek Moravy a Slezska, jak již byly sepsány ve čtyřsvazkovém díle Uměleckých památek Čech. Úkol to byl zcela neřešitelný proto, že jednak z Prahy byl málokdo ochoten prakticky přesídlit na Moravu, jednak moravská problematika byla opravdu o hodně jiná než česká: zatímco české umělecko-historické artefakty byly provázány s osobními vztahy a vlivy směrem k Německu, Francii, případně Itálii, Morava zřetelně inklinovala ke svému přirozenému centru, kterým byla Vídeň. Ještě komplikovanější byla situace ve Slezsku, kde znalost polských reálií je zcela nevyhnutelná. Zkrátka, táta byl jediný, kdo uvedenou práci byl vůbec schopen dát dohromady. Tak se stalo, že do stejné práce, na které v Čechách pracovalo dvě desetiletí dobře pětadvacet lidí, se tatínek pustil sám, sem tam s nějakým asistentem či spolupracovníkem. Fámulové se střídali, protože vyjít s mým otcem je velmi obtížné, ba vpravdě nemožné. Do jeho zorného úhlu totiž ještě nedorazil onen graf, znázorňující pro všechny manažery důvěrně známý poměr úsilí a výsledku, přezdívaný často „good enough“. Tento graf znázorňuje fakt, že po dosažení jisté úrovně kvality právě tato kvalita narůstá velice převelice pomalu, již naprosto nepoměrně k velikosti dále vynaloženého úsilí. I kdyby však táta tento nepoměr práce a úsilí zaregistroval, jednoznačně by jej odmítl: pro něj je snesitelný pouze 100% výsledek práce a míra úsilí je při tom naprosto nepodstatná. Vydržet takovýto přístup k vědecké práci je ovšem pro normální lidi takřka nemožné a dříve či později zaprvé zkolabují, zadruhé jej – na rozdíl od otce – v pudu sebezáchovy odmítnou.

Úkol, který se zdál být ze začátku zvládnutelným v průběhu deseti až patnácti let, se v následujících letech rozrostl do heroického díla základního výzkumu, který trvá dodneška. Mnoho z podkladů, které byly v Čechách zpracovány již od konce devatenáctého století, na Moravě vůbec neexistovaly. Takže tátův „soupis“ je skutečným polním bádáním v každé jedné vesnici, do které bylo nutno dojet, obejít a prozkoumat ji, srovnat, zda pochablé materiály, které o ní existují, mají vůbec nějaké racionální jádro, toto všechno utřídit, nafotografovat a posléze úhledně sepsat do hutného hesla slovníkového charakteru. (Kolikrát jsem jen slyšela od vlasy si rvoucího otce: „Zase tam nikdo nebyl, zase to vopsali z těch nablblejch památkovejch karet!“).

Za dobu soupisu táta najezdil stovky tisíc kilometrů – nepřeháním. Má za sebou tisíce dní „cesťáků“ a spaní po kdekterých špeluňkách na všech možných vidrholcích. Největším problémem vždy bylo vřadit fakticky neexistující dovolené do časového rozvrhu tak, aby se nekryly s pracovními cestami. Jak vyplývá z výše uvedeného popisu způsobu jeho práce, za spoustu problémů si může táta sám. Nejenomže si totiž spoustu práce přidělal, ale navíc si přitom udělal i spoustu nepřátel. Z výsledku jeho práce lze totiž usoudit, že jeho kolegové v oboru se rozdělují na ty, co jsou „úplně blbí“ a ty, co jsou „nikoliv úplně blbí“. Bohužel většina smrtelníků pod jeho nesnesitelným pedantským drobnohledem spadne do té první kategorie, o čemž navíc vyjdou s publikací třetího svazku Uměleckých památek Moravy a Slezska neklamné důkazy. Dopuštěním Božím se totiž stalo, že městečko Polná na Vysočině v době soupisu Uměleckých památek Čech spadalo do Čech a bylo proto sepsáno zde, zatímco v době soupisu Uměleckých památek Moravy a Slezska spadlo do Moravy. Táta pochopitelně neudělal to, co by udělal každý normální člověk, totiž neopsal Umělecké památky Čech, ale do Polné se nastěhoval a jal se znova sepisovat… Výsledkem jeho práce je virtuální existence DVOU městeček Polná, z nichž ta z českého umělecko-historického soupisu se má k té v moravském umělecko-historickém soupisu asi jako Brno k New Yorku. Co na to zasloužilí autoři Uměleckých památek Čech, povětšinou již důstojně penzionovaní, kornatící či v zemi hnijící, ví Bůh…

Tátova práce často připomíná vědecký výzkum vskutku jenom vzdáleně a ačkoliv se to nezdá, je někdy taky pěkně nebezpečná. Tak třeba v Mikulově se táta rozhodl, že zvony v kostele nejsou dostatečně zdokumentovány. Napravit tento stav znamenalo uchopit železný kartáč, zvon očistit od masivních nánosů holubího trusu a tužkou přes papír zkopírovat latinský nápis, aby jej posléze mohl rozluštit a přeložit. V podstatě šlo o rutinní banální úkon: kdyby se ovšem neodehrával na balancujícím dřevěném žebříku ve zvonici a kdyby se místní tchoř nerozhodl, že už má toho rušení ve svém holubím loveckém revíru tak právě tak dost. Po tchořím útoku táta sjel z dvanácti metrů žebříku jako blesk a třísky jsme mu s mámou tahaly opravdu úplně odevšud dobře celý následující týden.

Jsem přesvědčena, že otec by na sebe nechal skákat tchoře klidně každý den, jen kdyby 17. listopad 1989 nevypuknul právě 17. listopadu, ale alespoň o pár týdnů později. To už by totiž byl rukopis jeho prvního dílu Uměleckých památek Moravy a Slezska v tiskárně a tak zvaně by se s tím „nedalo nic dělat“. Takhle táta stál ten další týden po 17. 11. v nakladatelství České Akademie na balkonu Melantrichu, u nohou balík svého tisícistránkového rukopisu, který právě v pondělí 20. 11. 1989 přijel odevzdat do tisku a cinkal klíči, netuše, co se na něj chystá. Další dva roky strávil přepisováním Gottwaldových náměstí na Masarykova náměstí a vypouštěním největších soreláckých zhovadilostí, které v rámci úliteb bohům bylo nutno do původního díla zapracovat. Jediným pozitivním aspektem bylo, že se nám s mámou podařilo otce přesvědčit, že dílo takového rozsahu prostě není možné znovu přepisovat na psacím stroji. I když na to „praskly“ poslední rodinné brilianty, Umělecké památky Moravy a Slezska se dočkaly prvního počítačového zpracování na nejnovějším z tehdejších osobních počítačů, obdařeném hyperrychlým procesorem 286. Dlužno říci, že od té doby se táta stal uživatelským mistrem výpočetní techniky, pečlivě kráčejícím s dobou. Nejenom že ve svých nynějších pětasedmdesáti běžně používá velmi pokročilým způsobem internet, ale spoluvytváří též programy a nachází způsoby zpracování a archivování tak rozsáhlých textů, jako je jeho práce. Bravurně zachází s grafickými programy, které využívá pro manipulaci se starou plánovou a archivní dokumentací, zcela zvládl a běžně využívá digitální fotografii na profesionální úrovni. To vše zcela nad své oficiální pracovní povinnosti, v rámci své obvyklé 12-18ti hodinové pracovní doby sedm dnů v týdnu, nezištně ve prospěch svého celoživotního díla.

Á propos internet: díky jeho existenci se stal uživatelem i velmi vzdálených knihoven, jejichž osobně neznámé osazenstvo přes dráty prohání úplně stejně jako to osobně známé v knihovnách lokálních. – A zde je nutno přiznat otcovu slabost. Stejně jako značná část mužů, i on má slabost pro ženské pohlaví. Je přitom zcela lhostejné, zda je dotyčná blondýna či bruneta, vdaná, svobodná, slečna či babka. Rozhodující je povolání knihovnice. Na ně již desetiletí uplatňuje svůj stále přetrvávající šarm, jehož výsledkem ovšem nejsou sexuální orgie, ale fakt, že se mu po jeho osobní knihovně u nás doma povaluje řada knížek z nejrůznějších knihoven, na jejichž přídeštích se skví razítka s poznámkami jako „poslední výtisk“… nebo… „pouze k prezenčnímu studiu“… Případně tam je cudně zastrčená výpůjční kartička s datem předchozí výpůjčky z roku 1975. Opakovaně jsme jej s máti prosily, aby alespoň v zapečetěné obálce uschoval jména svých… éééé… knihovnic, abychom v případě jeho úmrtí mohly fondy opětovně vrátit. Pochybuji, že tak učinil, protože to by znamenalo jednak dechaotizovat knihovnu (tedy – ON se v ní vyzná, jinak to ale opět bude vyžadovat archeologický průzkum), jednak by to byla ztráta času, kvůli které by se nedalo sepisovat…

Celoživotním otcovým údělem je jeho soustavné vzdělávání veškerého svého okolí. Nemylme se však, že by táta někde učil. Maximálně čas od času zasedne na Vysokém učení technickém v kómis rozdávající PhD. tituly. V takovém případě chodíme s mámou kolem něj po špičkách a snažíme se, aby byl nejen extrémně dobře naladěn, leč též nakrátko ostříhán – to totiž ztěžuje možnost rvaní si stařeckých šedin nad tím, že ubohý kandidát nezná nějakou „zásadní věc“, o které ovšem, pravda, se povětšinou píše nejdrobnější kurzivou v nějaké nejpodrobnější bibliofilii v poznámce pod čarou. Ne, pedagogika v akademickém slova smyslu není otci vlastní. On vzdělává činy. Nikdy nezapomenu na ten slunný den, kdy vyskočil na lešení stojící u jednoho venkovského gotického kostelíka na jižní Moravě a místním zedníkům s patřičným fortelem venkovského chlapce, který se musel od dětství ohánět, ukázal, jak se správně nahazuje omítka „po goticku“. Přitom kvalifikovaně promluvil o „mastnotě“ malty v průběhu staletí a různých způsobech hašení vápna, za což byl místními celebritami pozván na pivo, které jsem ovšem musela vypít já, neboť táta řídil.

Protože se táta celý život pohybuje na Moravě, dalo by se předpokládat, že bude zastáncem moravských nacionalistů. Je tomu přesně naopak. Přes svoje osudové sepětí s Moravou byl a je obávaným bijcem všech „moravistů“, postrachem takových postav jako je jistý pan Dřímal a další jemu podobní. I v dobách, kdy byla „národnost moravská“ téměř věcí cti, táta nikdy neváhal využít svých bezchybných znalostí k tomu, aby nejrůznější moravské žvanily přinutil konfrontovat fakta. Do očí se jim mnohokrát vysmál, že si pletou národní hrdost s nacionalismem či s lokálpatriotismem, vlastenectví s baráčnickým spolkařením. Přitom jestli je někdo opravdu vlastenec, jestli někdo opravdu položil veškeré svoje vědomosti a znalosti na oltář svojí země – Moravy – a to aniž by se sám stal osobností regionálního smýšlení a formátu, pak je to on sám. Toho si také jsou všichni ti, kteří by si nějaký ten politický bodík pomocí moravského nacionalismu rádi připsali k dobru, velmi dobře vědomi. Tváří v tvář ohromné práci svého kritika jim však nezbývá nic jiného, než potupně mlčet.

Když se tak ve své úvaze o tátovi chýlím k závěru, dospívám k přesvědčení, že jsou ještě minimálně dvě osoby, které by se měly stát tátovými spolumetálníky. Tou první osobou je Ústav dějin umění Akademie věd a popořadě všichni její ředitelé. Nad takovou postavou do džezu, jako je můj otec, má totiž nezadatelné právo vybublat naprosto každý šéf, ba upřímně řečeno, i svatý na mostě by měl co dělat, aby se v důsledku stále se odsouvajících termínů předání tátovy práce nedostal do péče psychiatrů. Být ředitelem takového ústavu a přežít Samka, to je v podstatě setrvalé zen-buddhistické cvičení v trpělivosti. Že tátu doposud v jeho pětasedmdesáti nevyhodili a ústav trpělivě proplácí jeho cesťáky do kdejaké díry, o které otec usoudil, že z ní nutně potřebuje ještě jednu fotku, za to si každý jeden jeho ředitel zaslouží nikoliv metál, ale svatozář okolo hlavy… Nu a druhou spolumetálnicí by měla být rozhodně máma. Dobrovolně s ním žije ve svazku manželském již padesát let. Abych parafrázovala tátu: copak já, já jsem zdrhla do Prahy, ale ona zůstala… Mimochodem – právě dnes má taky narozeniny, je jí třiasedmdesát. Tož si to, mami, užij, všechno nejlepší a prosím tě, ještě chvíli tady s námi pobuď. Protože… víš… no… kdo jiný by udělal korektury k třetímu i čtvrtému svazku Uměleckých památek Moravy a Slezska, než Ty… že ano.

Sešly se další roky a pořád není třetí díl Uměleckých památek Moravy a Slezska dopsán. Na podzim roku 2008 Ústavu konečně vytekly nervy a mého otce zbavil i toho cca 0,2 úvazku, což téměř nepřežil za vydatné pomoci obratem se dostavivšího infarktu. U vědomí toho, že „TO“ ale nikdo jiný než on nedopíše, vyztužen pár steny seskočil z lože a od té doby opět píše – na svoje náklady, na svoje triko, opět 12 – 18 hodin denně. Poslední hlášení zní, že Olomouc je téměř hotová, takže jsme vlastně za vodou… protože nic strašnějšího než Olomouc pro soupis uměleckých památek není: možná tak Řím… Takže třeba se toho třetího dílu dočkáme a než otci udeří stovka, bude i ten čtvrtý. Rozdíl s postupem doby spočívá jen v tom, že na poslední konferenci k ochraně památek, konavší se na podzim 2009 v Liberci, jednoznačně vyložil, jak je veškerá jeho celoživotní práce vlastně zbytečná a zastaralá. Což mu ovšem nebude bránit v tom, aby ji se svojí 100% zaťatostí nedokončil, i kdyby to měl dopisovat na kremačním roštu.

16. 08. 2008: Štronzo 68

Znáte tu hru na sochy? Zavolá se „štronzo“ a nikdo se nesmí pohnout. V rádiu řekli štronzo. Nikdo se už nepohnul…

Je to můj asi první jasný a úplný obraz z dětství. Mléčné žárovky starodávného lustru osvětlovaly naši jídelnu, kde se celá rodina scházela většinou jen o Vánocích. Dědeček stál u okna do zahrady, tam, odkud vždycky přilétal Ježíšek. Babička vyndala z bufetu vroubkované hrníčky, které sloužily jen pro návštěvy a k Vánocům a dle dobře známého receptu uvařila čajovou esenci pravého ruského čaje. Vanilkové rohlíčky kupodivu nebyly. Teta, moje nejkrásnější teta Zora, seděla na gauči u rádia a z nepochopitelných důvodů plakala. Velmi neobvyklé bylo, že můj tatínek seděl vedle ní. Vypadalo to, jako kdyby také chtěl plakat. Jeho vánoční místo bylo na opačné straně stolu a plakat jsem jej neviděla nikdy. Na Vánoce to nevypadalo i z toho důvodu, že po mně nikdo nechtěl, abych se naučila básničku k recitaci pod stromečkem. Maminka otevřela průchozí dveře do dědečkovy pracovny. Tam krásně voněla jeho starodávná kožená pohovka, obrazy a květiny, které právě lisoval do herbářů. Obvykle jsem tam nechodila, protože dědeček pořád pracoval. Maminka mne vzala za ruku a obešly jsme pokoj nikoliv středem mezi sedačkou a velkým stolem s knihami, mapami a poznámkami, ale co nejvíc při zdi. Stouply jsme si zboku k oknu a maminka trošku poodhrnula těžký hnědý závěs stínící okno do ulice. Po naší ulici jezdí tramvaje, takže jsem byla na rámus zvyklá. Toto však nebyl rámus. To bylo temné dunění, skřípění kovu o dlažební kostky a taky o koleje. Bylo mi pět a půl, viděla jsem tak právě nad okenní parapet. Naší ulicí jely tanky…

Nad námi jsou kasárna, řekla jsem si – třeba jedou tam. Nechápala jsem, proč musíme být úplně ticho a proč musí být zhasnuto, aby nikdo neviděl, že se díváme…

A pak to začalo – totiž, začali se ztrácet lidé. Dlouho jsem nepochopila, proč zmizel Walter. Byl bezkonkurenčně nejlepší v dělání letadýlka. Skuteckých odvedle prodali dům. Růžičkovi, co ho koupili, byli fajn, ale postrádala jsem Alenku, která na mne vždycky vesele mávala. Maminka mi k dotazu sdělila, že když přežili koncentrák, usoudili, že nemusí přežít a prožít úplně všechno. Nerozuměla jsem tomu.

Další jaro jsem šla do prvomájového průvodu. I tentokrát s tetou Zorou. S tou vám byla minulý rok legrace!! Všichni se smáli a teta dávala spoustu pus veselým chlapíkům z alegorických vozů. Toho následujícího roku alegorické vozy nebyly, ačkoliv jsem se jich neodbytně dožadovala. Pusy sice byly, ale nebylo to nic moc. Teta mi vysvětlila, že alegorické vozy nejsou, protože přijely tanky. Logickou souvislost jsem v tom neshledávala. Mizení lidí pokračovalo. Odjeli Tučkovi, kteří nakonec usoudili, že jsou přece jen Němci. Jeden tatínek, Franta, tak zvaně „unesl“ moje kamarády Markétu s Martinem, prý do Kanady. Kousek od nás se do jedné vily nastěhovali lidé, kteří tam evidentně dříve nebydleli. Dům prý dostali po emigrantech…Přišly jsme s maminkou k Máriovi Androvi do vinárny U šlechtičen. V jednom rohu sedával Mikulášek, v druhém Skácel. Dámy, pravil Mário a donesl mi bublinkovou limonádu a mámě kávu. Vy jste ještě tady?? Tedy vy si do té hospody chodíte jak do holubníku! Nechápala jsem, proč by si někdo mohl myslet, že bychom tam měly nebýt. Propříště jsem ponoukala maminku k pravidelným návštěvám onoho restauračního zařízení, milovaného všemi brněnskými estébáky: brněnští intoši tam totiž chodili pravidelně všichni, nebylo třeba je nikde shánět. Nechápala jsem, proč se maminka častějším návštěvám vzpírá.

Věci, události a souvislosti dostávaly konkrétní obrysy s tím, jak jsem s tátou poslouchala na Hlasu Ameriky nejdřív zprávy v devět a potom i komentáře. Ve dvanácti jsem s potěšením sdílela zadní sedadlo auta s rezervou kola a lékárničkou, protože když jsme jeli toho jednoho z dalších z jednadvacátých srpnů z Vysočiny do Brna, u páté policejní kontroly jsme usoudili, že pořád otevírat kufr za účelem „náhodné silniční kontroly“ je příliš úmorné jak pro nás tak pro policisty a „příslušenství vozidla“ jsme umístili na viditelném místě. Na cestě ze Sněžného do Brna bylo těch hlídek přes dvacet…. U těch posledních se zdálo, že nám byli i vděčni za to, že do toho kufru taky nemusí…

Štronzo pominulo po jednadvaceti letech. Tatínek stál na Václaváku a plakal. Tetu Zoru jsem již nikdy od toho 68. plakat neviděla. Závěsy jsme všechny zrušili a záclony taky – i ony berou slunce. V nejhorším případě nás někdy někdo zahlédne nahaté. K vidění je tady ovšem spousta zajímavějších věcí a nejúžasnější jsou právě ty, které vidět nejsou.

Jak totiž říkával Michal Kocáb: „A podívejte – vůbec nikde tady nejsou… nejsou…nejsou…nejsou… (Kromě Gruzie).

Table of Contents

Titulná strana

ÚVOD

O autorce

O místě blogera v dějinách

I. OSOBNÍ

Listopadová…

Tatínkovi s láskou

Štronzo 68

Čtete? A co??

Takový jedny narozky…

Pocta Věře Capponi

O normálnosti

II. Společenské

Zhubni a budeš mít pravdu

O advokátce a jiné zvířeně

III. O MUŽÍCH, ŽENÁCH A DĚTECH

Visíš mi půl mega, máti

Fuj, vy chlapi, fuj

Pohlavek mimo zákon?

VRAŽDA!!

Agresorka

Chlap roku

Potřebují ženy kvóty?

IV. TROCHA VÍRY

VI. OBECNĚ PRÁVNÍ

VII. ČUNKOKAUZA

VIII. A CO NA TO ČAK

IX. O VĚDĚ A VZDĚLÁNÍ

XI. TROCHA POLITIKY

XII. ZÁVĚR