A Century of Wisdom

Copyright © Caroline Stoessingerová, 2012

Copyright předmluvy © je součástí dědictví po Václavu Havlovi

Všechna práva vyhrazena

Tento překlad byl vydán ve spolupráci s nakladatelstvím Spiegel & Grau, imprint The Random House Publishing Group,

divize Random House, Inc.

Spiegel & Grau a design jsou registrované obchodní značky společnosti Random House, Inc.

Photographs copyright © Yuri Dojc

Translation © Libuše Čižmárová, 2012

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2012

ISBN 978-80-7462-599-2

.

Anně

.

S nadějí ani bázní

už nehledím vpřed či zpět,

však vděčně přijímám vše dobré,

co nacházím tady a teď.

JOHN GREENLEAF WHITTIER, 1859

PŘEDMLUVA

Václav Havel

Století moudrosti je hluboce dojímavé sdělení o impozantní cestě jedné ženy, která procházela desetiletími, překračovala hranice a při tom se stavěla na odpor smrti a všechny nás inspirovala. Na pozadí jak krásy naší středoevropské kultury, tak tragických událostí dvacátého století, které na téměř padesát let odřízly Československo od zbytku světa, ilustruje život Alice Herzové Sommerové hlubokou etickou a duchovní sílu. Její vzpomínky jsou našimi vzpomínkami. Skrz její utrpení vzpomínáme na vlastní nejtemnější hodiny. Jejím příkladem se zvedáme, abychom v sobě nalezli to nejlepší.

Ve věku 108 let Alice ráda vypráví příběhy ze života velkých myslitelů – od Gustava Mahlera po Sigmunda Freuda a Viktora Frankla, od Martina Bubera k Leu Baeckovi –, kteří na ni nesmazatelně zapůsobili. Svou hudbou, jako koncertní klavíristka i učitelka, ovlivnila nesčetné studenty, jejich děti i děti jejich dětí, stejně jako svým talentem utěšovala spoluvězně v koncentračním táboře Terezín. Od války byla Alice rovným dílem učitelkou a studentkou. Z poloviny věnovala svůj čas neúnavnému hledání znalostí a pochopení toho, kdo jsme jako lidé, jako společnost i jako jednotlivci.

Ale říká: „Nikdy nepřestanu doufat.“ Tenhle postoj silně souzní se mnou, neboť věřím, že naděje je přímo spojena s názorem, že život má význam, a pokud věříme, že význam má, pak máme důvod žít. Alicin nezlomný optimismus mě povzbuzuje. Věřím, že přežila proto, aby se svět mohl dovědět její příběh, náš příběh, o pravdě a kráse tváří v tvář zlu. O Alici se dnes dovídáme nejen my, ale z jejího bohatého života mohou čerpat moudrost a naději i budoucí generace.

PŘEDZPĚV

Ve svých sto osmi letech je Alice nejstarší osobou na světě, která přežila holocaust, a současně nejstarší koncertní klavíristkou. Jako očitá svědkyně celého minulého a počátku tohoto století to všechno viděla – to nejlepší i nejhorší z lidstva. Celý svůj život prožila na pozadí dobra uprostřed chaosu zla, ale neustále zaklání hlavu ve smíchu se stejným optimismem, který jí byl vlastní už jako dítěti.

Navzdory létům věznění v terezínském koncentračním táboře a tomu, že nacisté zavraždili její matku, manžela a přátele, Alice vítězí svou schopností jít stále kupředu a současně prožít každý den. Nezahořkla vůči svým utlačovatelům a katům své rodiny. S vědomím, že nenávist ujídá duši toho, kdo nenávidí, více než duši nenáviděného, Alice přemítá: „Jsem stále za život vděčná. Život je dar.“

Století moudrosti vypráví o celoživotním odhodlání jedné ženy – tváří v tvář nejhoršímu zlu a zármutku – přinášet světu dobro. V Alicině příběhu můžeme nalézt poučení pro náš vlastní život v jedenadvacátém století. To je Alicin dar pro nás.

Její jméno, Herz Sommer, znamená „v srdci léta“, třebaže se narodila v Praze jednoho ledového dne, 26. listopadu. Její rodiče, Friedrich a Sofie Herzovi, ji pojmenovali Alice, což znamená „vznešená“. Její otec byl úspěšný obchodník a matka byla velmi vzdělaná žena, která se pohybovala v kruhu dobře známých umělců a spisovatelů, k nimž patřili Gustav Mahler, Rainer Maria Rilke, Thomas Mann, Stefan Zweig a Franz Kafka.

Alice vyrostla v bezpečném a klidném prostředí, v němž k hlavním formám zábavy patřilo čtení a koncerty; v době nemoci si sousedé navzájem pomáhali a rodiny si mohly dlouho dopředu vypočítat své úroky a penzi. Před druhou světovou válkou byla Alice na dobré cestě ke kariéře uznávané koncertní klavíristky. Láska její matky k hudbě a matčiny hluboké hudební znalosti stejně jako její přátelství s Gustavem Mahlerem Alici inspirovaly, takže se už v raném věku rozhodla být klavíristkou. Alice vzpomíná, jak 24. listopadu 1907, dva dny před svými čtvrtými narozeninami, doprovázela matku na cestě vlakem do Vídně, aby si poslechly Mahlera při posledním provedení jeho Druhé symfonie s orchestrem Dvorní opery. Alice vzpomínala, že po koncertě její matka se skladatelem hovořila a pak i ona „trochu s Gustavem Mahlerem mluvila“. Alice svírá rty a zvedá ramena, když vyjadřuje údiv nad tou chvílí v přítomnosti génia. S největší pravděpodobností stála Alice s matkou Sofií společně s Arnoldem Schoenbergem v davu na železniční stanici a mávala, když ráno po koncertě Mahlerův vlak pomalu odjížděl z Vídně.

Když se pak po létech zúčastnila konkurzu u Artura Schnabela, byla přesvědčena, že má na dosah kariéru klavíristky. Často vystupovala jako sólová klavíristka s Českou filharmonií a vytvořila řadu komerčních nahrávek, za něž se jí dostalo nadšené kritiky v pražských německých novinách Prager Tagblatt od Maxe Broda, přítele a životopisce Franze Kafky.

Ale svět kolem Alice se zbláznil. Přestaly platit československé zákony. Město zaplavily nacistické vlajky. Alice vyfotografovala své tříleté dítě, jak stojí před tabulí, na níž bylo napsáno JUDEN EINTRITT VERBOTEN (Židům vstup zakázán) a která mu bránila vstoupit do oblíbeného parku. Po anšlusu v březnu 1938 se Aliciny sestry s rodinami začaly horečně připravovat na emigraci do Palestiny; Alice a její manžel se rozhodli zůstat, i se svým malým synem, aby se starali o její stárnoucí matku, která pak byla mezi prvními poslána do Terezína. Alice instinktivně cítila, že už matku nikdy neuvidí, když ji sledovala, jak se plahočí s těžkým batohem do jedné obrovské budovy, kterou nacisté zkonfiskovali a využívali jako sběrné středisko lidí. „Kde pálí knihy, tam lidi také pálí nakonec,“ varoval sto let předtím Heinrich Heine.[1] Přesto však většina lidí těm hrozným předpovědím nevěřila.

Počátkem roku 1939 odcházeli příslušníci československé armády i členové vlády za prezidentem Edvardem Benešem do Anglie, kam přeplněné nákladní vlaky převážely děti se štítky na rukou, aby žily u cizích lidí. Všechny brány do demokratického světa se zavíraly. Britská ambasáda ukončila činnost a také Američané se chystali odejít. V ulicích hlídkovali nacističtí vojáci s kulomety. Poslední vlak mířící do Londýna, naložený víc než třemi stovkami židovských dětí, nikdy nevyjel z nádraží; většina těch dětí navždy zmizela.

V červenci roku 1943 bylo Alici, jejímu manželovi, amatérskému violoncellistovi, a jejich šestiletému synovi Raphaëlovi neboli „Rafimu“[2] oznámeno, že budou deportováni do Terezína. Alice doufala, že tam najde matku, ale Sofii už poslali dál na východ, s největší pravděpodobností do Treblinky.

Terezín nebyl obyčejný koncentrační tábor. Zvenčí vypadal jako hustě obydlené malé město, kde proudily ulicemi tisíce lidí a kde bylo často slyšet hudbu: to byla Hitlerova propagandistická mašinerie v chodu. Vůdce vydával Terezín za místo, kde mají být význační židovští hudebníci, spisovatelé, umělci a staří lidé chráněni před válkou. Pravda byla taková, že tábor byl přísně střeženým ghettem, tranzitní stanicí do Osvětimi a na další nacistická vražedná pole po celé Evropě. Za zdmi Terezína trpěli nadaní lidé a inteligence z Československa, Rakouska, Holandska, Dánska a Německa neustálým hladem, zimou, infekčními chorobami, mučením – a umírali. Ze sto padesáti šesti tisíc Židů uvězněných v Terezíně jich přežilo jen sedmnáct a půl tisíce. V letech 1942–1945 bylo patnáct tisíc židovských dětí odvezeno do Terezína. Přežilo jich asi sto, mezi nimi Rafi.

Na rozdíl od ostatních táborů se mohlo zdát, že zde vládne normální život. Navzdory teroru a deprivaci hudebníci cvičili, herci hráli, profesoři přednášeli, umělci malovali na útržky papíru a přátelé spolu dokonce vtipkovali. Nakonec nacisté z propagandistických důvodů nařídili, aby se konala představení. Neuvědomili si však, že právě tyto koncerty pomáhají posluchačům i účinkujícím přežít.

A tak to bylo i s Alicí Herzovou Sommerovou, která hrála ve více než stovce programů pro spoluvězně a tajně vyučovala děti v táboře hře na klavír.

Když 8. května 1945 Terezín osvobodila sovětská armáda, Alice s Rafim se vrátili do Prahy, kde zjistili, že v jejich bytě bydlí cizí lidé. Protože Alice měla jen málo prostředků a nenašla skoro nikoho z minulosti, v roce 1949 se rozhodla emigrovat do Izraele, kde se měla znovu shledat se svými sestrami a jejich rodinami a také s přáteli včetně Maxe Broda. Začala si budovat nový život a ve věku pětačtyřiceti let se učila hebrejsky. Sebe a Rafiho živila výukou na konzervatoři Jeruzalémské hudební akademie (později přejmenované na Rubinovu hudební akademii), a přestože nadále vystupovala v Izraeli a později nepříliš často i v Evropě, už se jí nikdy nepodařilo navázat na svou mezinárodní kariéru. Ztracená léta v koncentračním táboře spolu s nutností vydělávat peníze a starat se o syna spotřebovávaly všechen její čas i energii.

Rafi vyrostl v úspěšného cellistu a Alice v třiaosmdesáti letech opět změnila bydliště: odstěhovala se do Londýna, aby byla synovi nablízku. Největší neštěstí ji postihlo o pár let později, když Rafi jako pětašedesátiletý náhle zemřel.

Poprvé jsem se s Alicí setkala u ní doma v Londýně, když jsem začala pracovat na dokumentárním filmu o jejím životě. Už celá léta jsem se hluboce zajímala o hudbu holocaustu a zvlášť o hudbu terezínského ghetta, kde můj manžel ztratil prarodiče. Jak mohl někdo hrát na koncertech a skládat hudbu za takových podmínek? O Alici jsem se dověděla od jiných lidí, kteří Terezín přežili, a od  Joži Karase, českého hudebníka emigranta, který s Alicí v sedmdesátých letech dvacátého století zaznamenal mnoho hodin rozhovorů.

V reakci na tragédii z 11. září mi Alice řekla: „Ovšemže to bylo hrozné, ale proč jste tak šokována? Dobro a zlo jdou pospolu od prehistorických dob. Záleží na tom, jak to zvládneme, jak na to zareagujeme, to je důležité.“ Alice se zasmála – což mě v tu chvíli znepokojilo, ale brzy jsem přišla na to, že především smích byl pro ni způsobem, jak zdůraznit význam svých slov. Když mě takto mírně vyplísnila, pokračovala: „Není to báječné? Sednete do letadla a za pár hodin jste v Londýně. Můžeme spolu sedět a mluvit. Jsme naživu. Máme hudbu. Vy jste bohatá jako já, protože jste klavíristka. Tohle štěstí nikdo nikdy nemůže zničit.“ Pak mi připomněla něco, co řekl Leonard Bernstein po vraždě prezidenta Kennedyho: „Toto je naše odpověď na násilí, učiníme hudbu ještě krásnější, ještě naléhavější, ještě vášnivější než kdy dřív.“[3]

Třebaže v posledním čtvrtstoletí už Alice veřejně nevystupovala, zůstává věrna svému závazku – aspoň tři hodiny denně hraje Bacha a Beethovena, Chopina a Schuberta – všechno zpaměti. Často doma po večerech hraje komorní hudbu s profesionály, kteří se u ní zastaví na návštěvu. Alice snadno a plynně střídá řeči. Zatímco němčina byla její první řečí a čeština druhou, je zběhlá i v angličtině, francouzštině a hebrejštině.

Alice žije sama, ale není osamělá. Má všechno a nic – všechno duchovní, ale nic materiálního. Bankovní účet její mysli je nevyčíslitelný. Její majetek sestává jen z velmi starého oblečení, starodávného televizoru a hodně opotřebovaného videopřehrávače, několika fotografií a nepostradatelného piana.

Třebaže Alicina tvář je vrásčitá a plná stařeckých skvrn po létech v jeruzalémském slunci, jejím nejnápadnějším fyzickým rysem je úsměv. Vzniká někde v jejím nitru, vyzařuje ven a exploduje ve vřelém a laskavém veselí. Alicin smích je vždy zvídavý a neodsuzující. Odráží celý svět vzpomínek zabarvených láskou, jež vychází z let, kdy mnohé pochopila.

Každý den chodí na dlouhé procházky, během nichž se pomalu a opatrně pohybuje v teniskách; vyhýbá se holi i naslouchátku. Až donedávna Alice studovala historii a filozofii na univerzitě třetího věku. Připouští, že tohle všechno „vypadá jako zázrak“.

Století moudrosti je založeno na Aliciných vzpomínkách, jak mi je přibližovala během nesčetných hodin rozmluv a filmovaných rozhovorů v letech 2004–2011. Poznat Alici znamená vidět svět očima ženy, která žila déle než století. Alice stále zůstává samostatná a ve věku daleko převyšujícím běžný lidský život nadmíru optimistická. Její zvídavost a duchovní energie inspirují všechny, kdo mají to štěstí, že se s ní setkali. Jako studentka filozofie praktikovala to, co filozofové učili. Zvlášť důležitý je pro ni starořecký stoik Epiktetos, který napsal: „Moudrý je ten, kdo nenaříká nad věcmi, které nemá, ale raduje se z toho, co má.“[4]

Od Alice jsem se toho spoustu naučila. Z perspektivy svého pokročilého věku pohlíží na naše lidské slabosti a vítězství vyrovnaně a s jedinečnou bystrostí. Optimismus a pevné humanistické hodnoty, které přijala jako dítě a jež řídí rytmus jejího bytí, ji za víc než století nikdy neopustily. Její příběh by pro nás mohl být návodem, jak žít mnohem bohatší život. Jistě je to klíč k tomu, jak zůstat mladý.

1 Heinrich Heine: Almansor. Tragödie, 1823. Přeložil Eduard Petiška. Spisy Heinricha Heina, svazek pátý. Německo – zimní pohádka, Atta Troll, Almansor. SNKLHU, Praha 1953, s. 197.

2 Alice svého syna pojmenovala Bedřich Štěpán Sommer a říkala mu Štěpán. Když pak se svým jedenáctiletým synem emigrovala do Izraele, změnili mu jméno na Raphaël neboli Rafi. Autorka o něm v celé knize mluví jako o Raphaëlovi nebo Rafim, stejně jako to dodnes činí Alice. I když vzpomíná na historky z jeho dětství, vždy o něm mluví jako o Rafim, nikdy jako o Štěpánovi.

3 Leonard Bernstein: Findings (Nálezy). New York, Simon & Schuster, 1982, s. 218. V češtině nevyšlo.

4 Epiktetos z Hierápole (asi 55–135); jiná varianta překladu: „Nechtěj, co není, a chtěj, co je, a budeš spokojen.“ (Zdroj: http://cs.wikiquote.org/wiki/Epiktétos)

1

ALICE A FRANZ KAFKA

Když osmiletá Alice zvedla petlici zahradní branky, poprvé spatřila vysokého, velmi hubeného muže, který o mnoho let později proslul jako jeden z největších spisovatelů dvacátého století. Franz Kafka byl pro Alici strýček Franz. Dorazil v povoze taženém koňmi s malou kyticí pestrých květin pro její matku. Jak květiny na slunci vadly, Kafka ještě zastavil, aby nakrmil koně jablky, která spadla na zem.

„Chudák Franz,“ vzpomíná Alice. „Omlouval se za ty květiny. Ale ne kvůli jejich žalostnému stavu, ale protože byly tak různobarevné. Říkal, že se prostě nemohl pro žádnou barvu rozhodnout.“

Alice měla dva bratry, Georga a Paula, a dvě sestry: Irmu, která byla o dvanáct let starší než Alice, a Mariannu přezdívanou Mitzi, která byla Aliciným dvojčetem. Irma se zasnoubila s Felixem „Fritzem“ Weltschem, mladým společenským filozofem, jenž se setkal s Franzem Kafkou, když studovali práva na Karlově univerzitě. Oba odmítli právo jako svou profesi a sblížili se, když spolu pracovali u jedné pojišťovací firmy. Po odchodu ze zaměstnání pracoval Weltsch na druhém doktorátu z filozofie, zatímco Kafka psal, začal publikovat a spolu s Maxem Brodem a Oskarem Baumem založili skupinu spisovatelů, tzv. „pražskou čtyřku“. Později se spřátelili s mladistvým básníkem Franzem Werfelem.

Bylo jen přirozené, že Weltsch pozval svého nejlepšího přítele, aby se seznámil s jeho budoucími tchány. „Chodil k nám velmi často,“ vysvětluje Alice. Kafka se cítil v literárním a hudebním domově Herzových tak dobře, že se stal pravidelným účastníkem jejich nedělního oběda. „Byl jako člen rodiny,“ říká Alice. Bojoval se svou židovskou identitou, a teplo jejich světského německého židovského života pro něj bylo povzbudivé a uklidňující. Pokud šlo o jeho židovské dědictví, Kafka po celý život zaujímal jakousi střední cestu: žil podle židovských zásad, ale nijak nelnul – kromě obřadu bar micva – k organizovaným židovským tradicím. Před světem a přáteli vystupoval jako člen evropské buržoazie, s dokonalými způsoby a náležitě oděný. Je skoro nemožné najít nějakou fotografii, kde by byl Kafka oblečen neformálně. Jako dítěti připadalo Alici divné, že Franz vždycky vypadá, jako by šel do úřadu, i když vyrazili ven nebo na piknik.

Všímavá Alice dokázala rychle analyzovat a přijmout Kafkovy způsoby. Měl ve zvyku chodit pozdě, něco zapomenout nebo dokonce zabloudit – a když pak přijel, za všechno se omlouval. Choval se tak kajícně, až se Alici zdálo, jako by se omlouval za jídlo, které snědl, nebo jen za to, že je naživu. Ale jakmile se přes to dostal, byl velmi zábavný a také velmi zodpovědný ve vztahu k dětem. V létě Kafka, který velice rád plaval, organizoval dýchánky pod Karlovým mostem. Spolu s Irmou a jejím snoubencem často zval i Alici a Mitzi. Alice uměla výborně plavat dlouho předtím, než se seznámila s Kafkou, a bez potíží přeplavala Vltavu.

Jednou z Aliciných nejmilejších vzpomínek na Kafku je ta na bezmračný letní den, kdy se bez ohlášení objevil v jejich domě na venkově a chůva měla právě volno. Dvojčata byla neposedná a netrpělivá; chtěla prozkoumávat blízký les nebo jet někam na piknik. Sofie jim váhavě dala svolení, a Kafka s Alicí a Mitzi vyrazili do dobrodružného dne plného sportu a zábavy. Kafka pěstoval rychlou chůzi; začal s tím, aby posílil své křehké tělo. Děvčátka se snažila, co mohla, ale po první míli musela zpomalit a pak zastavit, aby si odpočinula. Kafka našel kládu, na kterou se dvojčata posadila, a sám si sedl na pařez. Ze své výšky je pak častoval historkami o fantastických fiktivních zvířatech. Čím byly Kafkovy výmysly divočejší, tím víc se dívenky smály. Asi za hodinu odkudsi vyndal „kouzelné“ sendviče a termosku s čajem a tvrdil, že to pro ně nechal v lese neviditelný živočich, napůl medvěd a napůl kozel. Budoucí velký spisovatel dovedl stejně tak dobře žertovat.

Alice pak na Kafku vždy vzpomínala jako na „věčné dítě“.

Od svých devíti let sedávala Alice vedle matky a naslouchala Kafkovu neustálému vyprávění o knížce, kterou právě psal nebo kterou chtěl napsat. Matka byla uchvácena Kafkovým nadáním; k literatuře a hudbě se utíkala před svým nešťastným manželstvím. Sofii obzvlášť zajímaly Kafkovy úvodní věty, v raných letech dvacátého století moderní, dokonce revoluční. Svůj román Proces začal slovy: „Patrně učinil někdo na Josefa K. křivé udání, neboť aniž se dopustil něčeho zlého, byl jednou ráno zatčen.“[5] Povídka Proměna začíná takto: „Když se Řehoř Samsa jednou ráno probudil z nepokojných snů, shledal, že se v posteli proměnil v jakýsi nestvůrný hmyz.“[6] A Zámek zaujme čtenáře slovy: „Bylo už pozdě večer, když K. dorazil na místo.“[7]

Alice ho často prosila, aby jí ty příběhy stále dokola vyprávěl. Ale vždycky chtěla vědět, jak to dopadne – a v tom jí nemohl vyhovět. Prostě nedokázal své dílo dokončit. Později napsal: „Jsem důvěrně obeznámen s nerozhodností, nic jiného tak dobře neznám, ale kdykoli mě něco zavolá, naprosto selhávám, vyčerpaný rozpačitou náchylností a zdráháním kvůli tisícům dřívějších malicherností.“[8]

Když se ho Alice s matkou ptaly, proč šel studovat práva a stal se advokátem, když se právu nechce věnovat, Kafka prostě odpověděl, že se nemohl rozhodnout, co by měl studovat. Vyjasnil to, když poté, co opustil právnickou firmu Richarda Löwyho, napsal: „Od prvopočátku jsem neměl v úmyslu setrvat u advokatury. 1. října 1906 jsem nastoupil právnickou praxi a vykonával jsem ji do 1. října 1907.“[9]

Jednou slavil Kafka s rodinou Herzových svátek Pesach. Přesto, že nerad takové tradice dodržoval, pesach s Alicinými příbuznými se mu jevil jako radostná rodinná událost. Zdálo se, že doma u Herzových snáší a dokonce přijímá přesně to, čím opovrhoval ve své vlastní rodině; zvlášť se mu protivilo otcovo pokrytecké každoroční provozování židovských zvyků. Ve svém Dopise otci Kafka píše: „Nechápal jsem, jak mi s tím nicotným zrnkem židovství, které v sobě máš, můžeš vytýkat, že se… nenamáhám podobné zrnko pěstovat. … Čtyřikrát do roka jsi chodíval do chrámu, tu jsi pak býval přinejmenším blíž lhostejným než těm, co to brali vážně.“[10]

Ve svátečním čase převzala kuchyň Sophiina ortodoxní matka Fanny, která s nimi bydlela, a snažila se co nejlépe dodržovat tradici pesachu. S pomocí služky uvařila Fanny košer kuřecí polévku a kuličky maco a připravila nejjemnější hovězí hrudí. Několik dní před svátkem uklidila všechen zbývající chléb a kynuté pečivo a umyla všechny kuchyňské potřeby, talíře a skleničky vařící vodou. Sofie a děti pomáhaly s úklidem domu. Leštily stříbro a kladly na stoly nejjemnější ubrusy a prostírání. Alice byla nejpřičinlivější, pilně pracovala, aby získala matčino i babiččino uznání.

Alicin otec, který byl jinak nadmíru šetrný, otevřel ve svátek svůj dům přátelům – lidem, kteří nevyznávali židovskou víru, sousedům, cizím lidem, chudým –, aby dodržel tradici. Nejvýznamnější pracovníky ze své továrny pozval také na sederovou večeři. V roce 1912, kdy byl nejspíš přítomen i Kafka, byla sederová večeře u Herzových pravděpodobně jedna z jejich největších, kromě rodiny a Felixe se jí zúčastnili Kafka, sousedé, několik pracovníků z továrny a spisovatel Oskar Baum. Irma kladla Alici na srdce, aby se k Baumovi, který byl slepý, chovala jako ke komukoli jinému. Mnohem později, když Max Brod psal o Kafkově prvním setkání s Baumem, se Alice o radě své sestry vyjádřila jako o klíčovém momentu ve své mravní výchově. Když je Brod představoval, Kafka se před Baumem mlčky uklonil a pozdravil tak slepého člověka jako sobě rovného. „Takový byl,“ říkal Baum. „Tak prostě a přirozeně byl dalek všeho účelového a obvyklého, tak jeho přísný, chladný odstup hloubkou lidskosti překonával běžnou dobrotu.“[11]

Alice si nepamatuje na všechny, kdo se v tom roce zúčastnili slavnosti. Vzpomíná si jen, jak skládala sněhově bílé plátěné ubrousky, takže ví, že u stolu bylo ten večer mnoho lidí. Alice si také myslí, že ji Kafka požádal, aby si sedla vedle něho.

Alice a Mitzi měly za úkol rozdat návštěvníkům Haggadoth, knížečky o historii pesachu. Friedrich Herz, jenž také vyrůstal v ortodoxním prostředí, vedl zkrácené čtení v němčině; Alice a Mitzi, které byly nejmladší, četly čtyři otázky společně; jejich otec vysvětloval starobylý význam pesachu; a Kafka pomáhal děvčatům hledat afikomen.[12] Všichni opakovali starobylý text: „Letos jsme tady, příští rok v Jeruzalémě.“ Nikoho, možná s výjimkou Kafky, by tehdy nenapadlo, že ani ne za třicet let se Jeruzalém stane jejich bezpečným přístavem. Když jejich otec svým silným barytonem vedl zpěv Dajenu, oblíbené pesachové písně děvčat, všichni, dokonce i Kafka, zpívali. Když se pak muži odebrali do obývacího pokoje na jemný francouzský koňak a doutníky, požádali osmiletou Alici, aby jim zahrála. Vyhověla jim jednou drobností od Beethovena a Chopinovým valčíkem.

Kafka se často zamilovával. I když se netajil tím, že sní o manželství, stěžoval si, že mu nikdo nerozumí. „Mít jednoho, kdo by mě tak chápal, třeba ženu, znamenalo by… mít Boha,“[13] napsal do svého deníku. Nehledal manželku, která by trvala na křišťálových lustrech a – jak říká Alice – „na tom těžkém německém nábytku“. Ale Alice a její matka si byly jisté, že se Kafka nikdy neožení. Představil jim jako svou snoubenku Felice Bauerovou, pak zasnoubení zrušil, ale vzápětí se s ní zasnoubil podruhé – jen na několik týdnů, pak opět změnil názor. S nadějí, že ho utěší, navrhla Alicina matka Kafkovi, aby se stal umělcem a patřil raději světu než jedné ženě.

Ale to bylo před Dorou. Alice i její matka cítily, že pětadvacetiletá Dora Diamantová představuje v jeho životě jiný, pozitivní rozměr. Alicina matka říkala, že Kafka v Doře viděl svou vlastní přirozenost, a doufala, že se s ní ožení. Když dnes Alice na tu dobu vzpomíná, cítí, že její matka měla pravdu. Kafku přitahovala Dořina nezávislá povaha stejně jako její mateřská jemnost. Když ji viděl, jak v kuchyni jednoho letního tábora škrábe šupiny z ryb a potom je kuchá, nesouhlasně vybuchl: „Tak něžné ruce a taková krvavá práce!“[14] Dora byla v rozpacích. Brod pak prozradil: „To je začátek jeho známosti s Dorou Dymantovou, jeho životní družkou.“[15]

Stejně jako Kafkova matka měla i Dora ortodoxní výchovu, ale podobně jako Kafka unikla tomu, aby jí její rodina plánovala život. I když Kafka v roce 1896 přetrpěl svůj zasvěcovací obřad bar micva, prohlašoval se od té doby za ateistu a socialistu. Dořina rodina naléhala, aby se Dora brzy vdala a stala se manželkou a matkou. Dora doslova utekla z domova v Berlíně, aby získala vzdělání, a přijala místo učitelky v mateřské škole. Inklinovala k sionismu a sdílela Kafkův zájem o literaturu jidiš, která měla později vliv na její okouzlení Talmudem. Když začala žít spolu s Kafkou v Berlíně, byl to, jak říkali, jejich první krok ke společnému trvalému domovu v Palestině.

Bylo jasné, že Dora Kafku velice miluje. Když se poprvé setkali a okamžitě se do sebe zamilovali, Kafkovi bylo čtyřicet let, o patnáct víc než Doře, a už trpěl tuberkulózou. Protože si jeho choroba brzy vyžádala hospitalizaci, přijali ho do sanatoria v Kierlingu nedaleko Vídně. Alice vzpomíná, jak měla její matka obavy, když se Dora nastěhovala do Kafkova pokoje, aby o něho ve dne v noci pomáhala pečovat. Nějakou dobu se zdálo, že se jeho stav zlepšil, dokonce psal Alicině rodině veselé dopisy. I tak však měl jejich společný čas krátké trvání. Sotva rok poté, co se do sebe zamilovali, 3. října 1924, Kafka zemřel; stalo se to těsně předtím, než začal být slavný.

Kafkovo tělo bylo převezeno zpátky do Prahy k pohřbení ve Strašnicích, na Novém židovském hřbitově. Alice se společně s celou rodinou zúčastnila pohřbu ve hřbitovní kapli. Alici bylo v té době skoro jedenadvacet a byla na dobré cestě sama se proslavit jako klavíristka.

Alice se setkala s Dorou ještě jednou – v roce 1950 v Izraeli, kam Alice po válce emigrovala. Dora se usadila v Anglii, poté co unikla Stalinovu Rusku a Hitlerovu holocaustu; vdala se a měla dceru. Protože byla vášnivou sionistkou, už jen návštěva Izraele pro ni znamenala splněný sen. Alice, Dora a Felix Weltsch si znovu vyprávěli historky o Kafkovi a uvažovali, zda by ho posmrtná sláva potěšila nebo vyděsila. Kdyby zůstal naživu, vzal by si nakonec Doru? Dora, která si často říkala Dora Kafková, byla stále přesvědčena, že by se stala jeho ženou, zatímco Alice si je jistá, že by se tomu rozhodnutí nějak chytře vyhnul.

Alice nikdy nepřestala na Kafku myslet, ani na to, jak k ní byl milý. Ale proč byl tak nerozhodný? Proč nechával své knihy bez konce? Po mnoha letech přemítání, hovorů s Brodem a četbě mnohých knih o Kafkovi má Alice teorii – kterou nenajdeme v žádném z jeho životopisů, jež Alice vlastní.

Alice vysvětluje, že Kafkova matka byla ortodoxní, zatímco jeho velmi přísný a – podle Franze – poněkud krutý otec byl naprosto světský, možná dokonce ateista. Kdyby Kafka vyznával matčinu víru, musel by čelit otcovu hněvu. Ale zříci se náboženství své matky a jejích předků by znamenalo hluboce ranit tu, která mu dala život. Alice dospívá k závěru, že „Kafka nikdy nevěděl, kam patří, nikdy si nebyl jistý svou identitou, nevěděl, kterou cestou se dát. Vybrat si by znamenalo zklamat jednoho z rodičů. Tohle bylo myslím jádro jeho problému.“

Alice poznamenává, že Kafku by možná pobavilo, jak dnešní učenci bádají nad jeho dílem kafkovským způsobem. Někteří říkají, že jeho psaní nemá nic společného s judaismem ani s jeho židovskými kořeny. Jiní učenci tvrdí, že jeho dílo je naprosto židovské.

Alice uznává, že oba soudy jsou částečně pravdivé.

5 V překladu Pavla Eisnera vydalo nakladatelství Academia v roce 2008.

6 V překladu Vladimíra Kafky vydalo v souboru Povídky I. – Proměna a jiné texty vydané za života Nakladatelství Franze Kafky v roce 2006.

7 V překladu Vladimíra Kafky vydalo Nakladatelství Franze Kafky v roce 1999.

8 Ronald Hayman: Kafka: A Biography. Oxford University Press, 1982. V češtině nevyšlo.

9 Max Brod: Franz Kafka. Životopis (přeložili Josef Čermák a Vladimír Kafka). Nakladatelství Franze Kafky, Praha 2000, s. 196. Citát je poslední větou z Kafkova krátkého životopisu, jehož celé znění je následující:

„Narodil jsem se 3. července 1883 v Praze, až do čtvrté třídy jsem chodil do obecné školy na Starém Městě, pak jsem vstoupil na Staroměstské německé státní gymnázium; v osmnácti letech jsem začal studovat na německé Karlo-Ferdinandově univerzitě v Praze. Po vykonání poslední státní zkoušky jsem nastoupil 1. dubna 1906 jako koncipient u adv. Dr. Richarda Löwyho na Staroměstském náměstí. V červnu jsem složil historické rigorózum a v témž měsíci jsem byl promován na doktora práv.

Jak jsem ihned dohodl s panem advokátem, nastoupil jsem do kanceláře jen proto, abych využil času, neboť od prvopočátku jsem neměl v úmyslu setrvat u advokatury. 1. října 1906 jsem nastoupil právnickou praxi a vykonával jsem ji do 1. října 1907.“

10 Tamtéž, s. 26.

11 Tamtéž, s. 88.

12 Během sederové večeře se podává nekvašený chléb zvaný maco (kvas zde symbolizuje zlo, které roste jako kvas). Jeden ze tří chlebů (prostřední) se nazývá afikomen. Polovina se ho schová a poté ji hledají děti. Až ji některé najde, předsedající hostiny ji od šťastlivce musí vykoupit – většinou nějakou sladkostí nebo i penízem. (Zdroj: http://pruvanchat.wgz.cz/biblicka-2/18-3-09.html)

13 Max Brod: Franz Kafka. Životopis (přeložili Josef Čermák a Vladimír Kafka). Nakladatelství Franze Kafky, Praha 2000, s. 156.

14 Tamtéž, s. 156.

15 Tamtéž, s. 156.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Předmluva

Předzpěv

1. ALICE A FRANZ KAFKA