Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Alex White: Vetřelec – Chladná výheň

Vydání první

TM & © 2019 Twentieth Century Fox Film Corporation.

All rights reserved.

This translation of Alien™: The Cold Forge, first published in 2019,

is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2019 jako svou 2243. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Alien™: The Cold Forge vydaného nakladatelstvím Titan Books, a division of Titan Publishing Group Ltd, Londýn, v roce 2018

Český překlad, 2019 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu Alien ™& © 2019 Twentieth Century Fox Film

Corporation. All rights reserved.

Přebal a vazba, 2019 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1026-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1027-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2019

ALEX WHITE

VETŘELEC

CHLADNÁ VÝHEŇ

VĚNOVÁNÍ

Stephenovi, Mattovi a Kelseymu, mým třem mušketýrům.

Nevím ale přesně, který jste který, takže se mě na to neptejte.

1

ÚČETNÍ POLOŽKY

KÓDOVANÁ ZPRÁVA

ODPOSLOUCHÁVACÍ STANICE AED1413-23

DATUM: 2179-07-20

(A, nespecifikovaný): Modrá vlajka lokalizována.

(B, nespecifikovaný): Jak blízko jsou?

(A, nespecifikovaný): Velice.

(B, nespecifikovaný): Rozumím. Jednejte.

Dorian Sudler věděl, že by neměl kouřit.

Jana, doktorka z loděnic, mu to vyčítala při každém setkání. Přijde ho vyšetřit, až nastane čas, aby se uložil do kryokapsle. Líbilo se mu, jak se tvářila, když dělal něco, co nesnášela – bavila ho její nelibost.

Mohl by ji zkusit sklátit, než odletí. Třeba by si dala říct, kdyby se jí svěřil, že ho trápí ten nadcházející roční spánek. Ale ne, má ještě práci, než se nechá uspat, a šéfové od něj čekají hodně. Stejně jako by ředitel zvláštních zdrojů neměl kouřit, neměl by se během auditu ani bratříčkovat se zaměstnanci.

Na téhle štaci dostal příjemné ubytování, i když si v té posteli za celý pobyt nezaskotačil. Rád maloval východ Země, sledoval ho velkými panoramatickými okny stanice, tu výraznou modř, vystupující oproti šedým kráterům na povrchu Měsíce. Byl to krásný výhled, odraz Dorianovy síly a respektu, který si zasloužil.

Jeho štíhlé prsty se rozběhly po klávesnici, otevřel si záznamy týkající se restrukturalizace loděnic Luna. Odhalila se před ním zdravá organizace, stoupající zisky a produktivita. Usmál se. Odřízl suché větve a život zas může dál růst. Akcie Weyland-Yutani se zvednou o desetinu procenta. Kdyby si devět dalších ředitelů vedlo stejně dobře jako on, tekly by do pokladnic Weyland-Yutani triliony dolarů.

Prohlížel účetní položky a pátral po dalších lidech na hraně, po lidech, kteří nepodávají prvotřídní výkony. Ve třetině stránky našel Janino jméno, zvýraznil si ho v tabulce žlutými písmeny. V uplynulém měsíci došlo ke dvěma velkým zdravotním pojistným plněním, a její prací bylo těmhle problémům předcházet – například osvětou proti kouření. Dorian si odškrtl její jméno, projel si simulaci s nějakým novým doktorem a vyšly mu nižší finanční náklady. Připsal k jejímu jménu poznámku, aby dostala výpověď mailem přespříští týden, až on sám bude dávno pryč. Postará se o to ochranka Luny a oddělení lidských zdrojů.

Označil její případ jako „špatný pracovní výkon“.

Na padesátém sedmém řádku našel Alphonse Kannera, vedoucího divize výroby turbín. Alphonse se minulý týden zabil, poté co zjistil, že ho Dorian propustil. Program Kannera označoval jako neutrálního, ani ziskového, ani ztrátového.

Ale to nebylo správně.

Dorian chňapl cigaretu z popelníku a lačně potáhl, až vyhořela k hořkému filtru, a pak ji třesoucíma se rukama zamáčkl. Kouř se mu vyvalil nosem, zatínal zuby. Ten počítač se plete.

Alphonse Kanner měl u společnosti dvoumilionovou životní pojistku, uzavřel ji o svých osmnáctých narozeninách. Platil splátky a smlouva trvala dál, bez ohledu na pracovní postavení. Bankovní divizi by to stálo výrazně víc než běžný odchod zaměstnance. A kdyby zemřel při nějaké nehodě na stanici, bylo by to ještě horší.

Ruce se zas rozběhly po klávesnici. Dorian našel Kannerovu pojistnou smlouvu, podepsanou a potvrzenou nějakým idiotem před více než dvaceti lety. Klikal z jednoho odkazu na druhý, našel podmínky, otevřel je a rychle pročítal text. Rozechvěle si oddechl. Měl pravdu, jako vždycky.

Sebevražda Kannera vyloučila z pojistného plnění. A ještě lépe, došlo k ní dřív, než podepsal nabídnuté štědré odstupné. Takže ne, Kanner není neutrál. Je to nevyplacené dvoumilionové aktivum, které auditor zachránil.

Dorian, celý napjatý, si přejel zaťatými pěstmi po kalhotách obleku. Zásluhy za snížení objemu plateb si odnese oddělení bankovních operací, ale tohle je jeho vítězství. Uvažoval, že doplní k řádku poznámky, snad i pošle zprávu svým nadřízeným. Jenže je tu od toho, aby šetřil biliony, ne miliony. Nemůže se otravovat s drobnostmi.

„Doriane,“ ozvalo se z otevřených dveří.

Stála tam Jana, připravená, s psací deskou v ruce. Usmál se, než si vzpomněl na své rozladění a nasadil mrzutý výraz. Potřeboval by upustit trochu páry.

„Jste v pořádku, kamaráde?“

Dorian vypnul monitor. „Můžu být chvilku upřímný?“

Položila si ruce na boky a ušklíbla se. „Doufám, že to není pokus o sblížení na poslední chvíli.“

Vstal, rozpřáhl ruce a vykročil k ní, podrážky jeho kvalitních italských bot klapaly. Na tak lehkou kostru měl impozantní výšku. Nikdo by nečekal, že je tak velký a silný, když ho viděl z dálky. Jana se maličko schoulila do sebe. Měl široká ramena, a když došel na dva kroky od ní, vrazil si ruce do kapes, lokty odtáhl od těla, palce zahákl za poutka. Chtěl jí dát najevo, že by ji mohl obklopit a spolknout.

„Chtěl jsem si jenom promluvit… konkrétně s vámi.“ Věnoval jí nacvičený bolestný úsměv. „Všichni mě tu nenávidí, doktorko – a já to dobře vím. Většinu života trávím na lodi… většinou ve stázi. Pak se probudím, dám do pořádku nějakou organizaci. A zas jdu spát.“

Povytáhla obočí, ale necouvla. Odhadl ji správně.

„Každý máme nějakou práci,“ poznamenala.

„Věčně vídám jen osobní tragédie.“ Dorianův pohled zabloudil z okna, jako by se nedokázal přimět podívat se jí do očí. Kousl se do rtu. „Jistě to ze mě cítíte.“

Ale ona cítila něco jiného. Čich je nejsilnější mnemotechnická pomůcka a jeho napadlo, co se asi pojí s jeho pachem.

„Cigaretový kouř,“ usmála se zdrženlivě. „Žádné osobní tragédie. A když je řeč o cigaretách, měl byste jednu?“

Dorian se do ní zabodl pohledem a vystřihl úsměv. „Já myslel, že nekouříte, doktorko.“

Pokrčila rameny a popošla o krok blíž. „Každý má nějakou práci. Tou mojí je prosazovat ‚zdravé pracovní prostředí‘, ale směna mi končí.“

Při všem tom mluvení a kárání předtím se jen přetvařovala. Jak mu to mohlo uniknout? Co ještě mu uteklo? Cosi se v něm rozhořelo – nebyla to touha, nýbrž vztek. Tohle a k tomu ten Kanner, celá tahle zatracená základna by si zasloužila zlikvidovat. Berou to tu za špatný konec.

„Víš, já nejsem hloupá.“ Ta lhářka k němu přistoupila ještě blíž a přejela mu prstem po kravatě pod krkem. „Já vím, co chceš.“ Zachytila ji a uvolnila. „Je to jasné. A my dva se už pak nejspíš nikdy neuvidíme.“

Stáhla mu kravatu. Neviděla, jak Dorian u boků zatíná pěsti. Přebírala iniciativu… nebo se o to aspoň snažila.

„Tu cigaretu si dám až potom,“ zavrněla a natáhla se pro polibek. Když se její rty málem dotkly těch jeho, shlédl na ni přes nos.

„Špatně jste si vyložila situaci, doktorko,“ povytáhl obočí. „Chtěl jsem si jenom přátelsky popovídat, tohle chování je naprosto nevhodné.“

Zrudla, došlo jí, jak ji ponížil. Zářila z ní krása bezmocného člověka. Doriana v tu chvíli moc lákalo odtáhnout si ji do postele, ale pak by si myslela, že s tím „přátelským popovídáním“ lhal. Ne, tuhle dokonalou situaci nemůže zkazit.

Něco vykoktala a odvrátila se. Měl co dělat, aby potlačil úsměv.

„Věřím, že se s tím vypořádáte jako profesionál,“ pronesl. „Všichni dělají chyby.“

„Dobře, jasně,“ přikývla. „Ano, jistě.“

„Za hodinu budu v kryokapsli a vy můžete na celý tenhle nešťastný incident zapomenout.“

Možná to Jana dokáže. Možná se bude pár dní cítit trapně, když si na něj vzpomene, a pak ho pustí z hlavy. Za dva týdny si ji vedoucí loděnic povolá do kanceláře a laskavě jí sdělí novinu, že byla propuštěna.

Prošla dveřmi a zmizela. Připojil k výpovědi poznámku, že po něm vyjela, což je u profesionálního zdravotníka nemyslitelné. Její výpověď bude obsahovat doložku, že se vzdá podpory v nezaměstnanosti, jinak na ni Dorian podá žalobu pro sexuální obtěžování. Zisky společnosti Weyland-Yutani se zas o maličký kousíček zvednou.

Dorian si prohlédl itinerář. Jeho příští zastávkou bude RB-232, dorazí tam ode dneška za rok. Ať je to, co je to, je to tajné zařízení, a on se všechno dozví až na místě. Důvod auditu: „špatné pracovní výsledky“. Četl dál a začínal se usmívat.

Na RB-232 mají problém a ten problém má hodnotu bilionů dolarů.

Zavřel oči, dlouze se nadechl a zklidnil tlukot srdce. Je zábava vyhazovat vědce. Myslí si o sobě, jak jsou chytří a nenahraditelní. Až se do toho Dorian vloží, pojede to tam jako po másle.

Ten šimpanz už zase vřeštěl. Nechtěl se přiblížit k vejci.

Blue Marsalisová uvažovala, jak může vědět, že uvnitř číhá smrt. Její laboratorní technici si dávali dobrý pozor, aby zvířata nebyla svědky oplození druhých. Sledovala to zpoza silného kaleného skla a docházela jí s tím lidoopem trpělivost. Má přece svůj harmonogram a musí ho dodržet.

Bude muset nechat šimpanze svázat a uspat. Jenže embrya vzniklá z takových pokusů obvykle nebyla nic moc. Vzpomněla si na staré řeznické tvrzení, že vyděšená ovce má trpké maso. Tvorové líhnoucí se z vajec měli trpké maso rádi, stejně jako ti, kteří se pak rodili z hostitele.

„Dělej, ty pitomečku,“ ozval se Kambili Okoro, její laboratorní asistent. Přejel si hrubou rukou po strništi vousů a zatahal se za tmavou pleť – jak to dělával, když byl nervózní.

„Klid,“ odpověděla mužským hlasem, který jí nepatřil. Nepatřilo jí ani tohle tělo. „Dočkáme se.“

„Co kdyby ses pochlapila, šla tam a dala ty dva dohromady?“ zavrčel na ni. „Po androidech ty potvory nejdou.“

Blue se napřímila a sjela ho nepříjemným pohledem. Bylo to počtvrté tento týden, co jí její asistent řekl, aby se „pochlapila“. S Kambilim byly věčné problémy, od chvíle, kdy nastoupil na Chladnou výheň, především proto, že se nedal nahradit. Společnost Weyland-Yutani měla jen pár genetiků s jeho prověřením, a i kdyby jich bylo víc, směny se vystřídají až za rok. Měla ho na krku. A on to věděl.

„Ten šimpanz panikaří,“ řekla Blue. „Dovede trhat silou šest set kilo jako nic.“

Kambili pokrčil rameny a dál se díval průhledem v zóně odběru vzorků. „To ty taky.“

„Už ti někdo někdy urval ruce?“

Povzdechl si a přehodil žvýkačku v puse. „Jak je vidět, tak ne.“

„Marcusovo tělo je plně vybaveno receptory bolesti. Kdyby k tomu došlo, ucítím to.“

„Tak si dej bacha, ať se to nestane,“ doporučil jí.

Blue natáhla hlavu a nakrčila nos. „Jestli poškodím tohle tělo, nebudu se moct pohybovat po stanici. Zásoby nám sem nevozí každý den.“ Odmlčela se a dodala: „A ocenila bych, kdyby sis odpustil ty řeči s pochlapením. Já si tohle tělo nevybrala. Dala mi ho Společnost.“

„Vypadá to, že si ho užíváš,“ zabručel.

„Cos to říkal?“ zeptala se, ale slyšela ho dobře. Její uši zachytily i ty nejmenší vibrace. Nenáviděla ho za to, že má pravdu.

Podíval se na ni, na tu světlou pleť, výrazně řezanou čelist a mužskou postavu. Vycítila, že uvažuje o tomto těle – známém coby Marcus – a jeho mnohých možnostech. O takových věcech neměl právo přemýšlet. Setkala se s tím už dřív u personálu na stanici, a nesnášela ho za to. Pusa se mu roztáhla, zašklebil se a rozesmál se.

Šimpanzovo vřískání ustalo.

Propásli otevření vejce.

Zvíře sebou mlátilo na zemi, ale ksichtolep už mu předával svůj smrtící náklad. Primát obtočil pracku kolem zežloutlého ocasu, který se mu ovinul kolem krku, zatáhl za něj nelidskou silou, ale nic nezmohl. Jeho pohyby vláčněly, zatímco ho tvor dusil, zavrávoral, narazil na zeď a svezl se na břicho.

Stalo se to hrozně rychle, v rozmezí tří nádechů.

„Kurva!“ ulevil si Kambili. „Jdem na to!“ Plácl po tlačítku, které bleskově zmrazovalo prostor s šimpanzem. Proudy tekutého dusíku okamžitě srazily teplotu. Blue se zatím hnala k ovládacímu panelu operačních systémů. Vnořila ruce do robotických třmenů a ze stropu se snesly dva stříbrné artikulátory.

Pomocí umělých paží přesunula šimpanze na záda. Srst už měl posetou ledovými krystalky. Zručně změnila režim, zapojila chirurgický laser, přejela mu žhavým hrotem po břiše, rozřízla kůži. Další dvě změny módu a naskočila kostní pilka.

„Čas?“ křikla.

„Dvanáct vteřin,“ hlásil Kambili.

Umístila pilku na šimpanzovu odhalenou hrudní kost, ale svět se s ní najednou naklonil a zase se vrátil na místo. Blue nejprve napadlo, že se operační systém zasekl. Nebylo by to poprvé, kdy na stanici došlo k výpadku zařízení přímo uprostřed významného experimentu.

Ale pak ji přepadl nepříjemný pocit, jako by padala nahoru a hlava se jí proti její vůli otáčela. Sevřela ruce, pilka se zařízla do nešťastného primáta, vytryskla sprška krve a žluči, rozstříkla se na kovové palubě a zamrzla.

„Co… to… sakra?“ vyrazil ze sebe Kambili přerývaně.

Svět se dál otáčel. Blue se zhroutila na kolena, ale země pod ní jí žádný pocit stability nedodala. Gravitace pořád fungovala – všechny jehly a tampony zůstaly ležet na laboratorních stolech – ale svět vířil a zrychloval.

„Myyyy-slím, že to –,“ zkusila říct, ale ničeho dalšího už nebyla schopna. Jedno oko se stočilo ke stropu, druhé hledělo dopředu.

Laboratoř potemněla.

Blue se probrala a první, co zaznamenala, byl smrad výkalů. Její plíce odmítaly nabrat vzduch. Pokusila se chytit přilbu, ale prsty nespolupracovaly. Další záchvat škubl jejím tělem na posteli dopředu, vyzvracela žluč.

Zalapala po dechu, hltala chladný vzduch jako vodu v parném dni. Lekla se vlastního chraptivého, kvílivého hlasu. Poslintanými prsty se znovu pokusila chytit přilbu a tentokrát se jí to povedlo, náhlavní souprava s vlhkým mlasknutím povolila. Blue by ten tříkilový shluk drátů a elektrod neudržela, jen ho přitiskla k sobě, aby nespadl na zem.

Byla zpátky ve svém pokoji, neovladatelně se třásla, přilbu přímého mozkového rozhraní si držela jako hromádku na těle. Volnou rukou si otřela pusu a vyčerpaně se svezla na nemocniční posteli na záda. Až na malé noční světýlko v rohu byla v pokoji tma, dělávala to tak, když používala Marcusovo tělo, aby se její vlastní oči nepokoušely vidět.

Uslyšela těžké a rychlé dunění kroků v dálce, blížilo se.

„Marcusi,“ vypravila ze sebe, ale byl to spíš jen tichý sten.

Android se bleskurychle vynořil zpoza rohu, vzal od ní přilbu, popadl ručník a očistil jí tvář a krk. Přilbu uložil na postel vedle ní. Zbytek těla měla pozvracený.

„Jsem v pořádku,“ zakrákala, ale prohlédl ji, aby si byl absolutně jistý.

„Teď rozsvítím světla, Blue,“ oznámil jí mírně. „Jsi připravená?“

Zavřela oči a přikývla. Přes víčka k ní dolehla červeň. Na čele jí spočinula teplá ruka.

„Bohužel tu máme dost zmatek,“ řekl Marcus. „Mohla bys otevřít oči?“ Udělala to, i když se jí jasné světlo ze stropu zabodlo do mozku jako ostré střepy. Marcus se naklonil nad postel, zahleděl se jí do očí, nevšímal si lepkavého svinstva tělních tekutin, které se mu lepilo na oblečení.

Byl krásný, ale ne přitažlivý – oči jasně zelené jako smaragdy, výrazné lícní kosti přecházející v ostře řezanou čelist. Vlnité světlé vlasy nad neustále starostlivým čelem zachytily světlo. Čekala, že ucítí jeho dech na tváři, když se přiblížil, přestože věděla, že Marcus nedýchá.

„Reakce zornic normální,“ konstatoval a přitiskl jí dva prsty na krk. „Pulz sto dvanáct.“

„Vodu?“ olízla si rty.

Naplnil hrnek a podal jí ho. „Vypadá to, že jsme dneska měli malér.“

Spláchla hořkost z úst, polkla, trocha tekutiny jí stekla po bradě. Bylo jí to jedno. Marcus ji bude muset stejně umýt houbou.

„Co se stalo?“

„Výpadek bezdrátového spojení, snad kvůli sluneční erupci. Synchronizovala ses jenom se dvěma mými systémy najednou, a to dost zamávalo s naším spojením –“

Zavrtěla hlavou. „A co exemplář třiašedesát… Zvládl Kambili…“

„Je mi líto, ale nevyšlo to,“ řekl Marcus. „O exemplář jsme přišli.“

Znovu zavřela oči. „Sakra.“

Marcus vzal náhlavní soupravu a začal ji čistit. Najednou se zarazil a podíval se Blue na břicho. „Uvolnil se ti vak,“ všiml si. „Možná během toho záchvatu po výpadku synchronizace.“

Aspoň že jí nevypadl katétr. Vzpomínala si na doby, kdy kolostomické vaky nepotřebovala. Vzpomínala si na páteční pizzu a pivo. Vzpomínala si, že na univerzitě Johnse Hopkinse bývala nadšenou běžkyní. Měla svůj život, než zaútočila nemoc – osud, který ji měl udržet na Zemi.

Blue se radši ani nepodívala, jak to vypadá. „Ukliď to, prosím.“

„Hned to bude.“ Naplnil hrnek teplou vodou a přidal pár kapek dezinfekce. Odstranil roztržený vak a očistil, co vyteklo. Jemně jí otřel pusu a nasadil bolestný obličej.

„Co je?“ zeptala se. Byl naprogramovaný, aby se tak tvářil, když měl špatné zprávy.

„Vážně si myslím, že bys měla zvážit, jestli nepřejdeš na úplnou životosprávu NPO, Blue,“ řekl. „Mám obavy z laryngeálních křečí.“

Nil-per-os. Nic ústy. Blue vystrčila bradu a připadala si tak trochu jako vlastní mrzutá babička. „Já se toho svého mizerného želé nevzdám, Marcusi.“

„Potom zvaž…“ Odmlčel se a předstíral, že uvažuje. Věděla, že to udělal kvůli dramatickému účinku, jeho mysl předvídala příštích tisíc odboček rozhovoru. „Zvaž, jestli se nevrátíš na Zem. Mohla bys zůstat v kryospánku, nebo jestli nechceš, na Zemi mají úžasnou paliativní péči. Nemyslím si, že je dobré, aby člověk svůj zbývající čas utrácel výzkumem zbraní.“

Hekla, jak se dotkl citlivého místa. Její ústa změnila neustálým ležením na posteli tvar a oblast kolem přístroje byla malinko začervenalá. S tím NPO měl pravdu, ale ona to nepřipustí. Ne, když se dostala takhle blízko.

„Zbývající čas? Bože, ty mluvíš květnatě jako ty staré modely. Jako Walter nebo tak. Nezačneš mi tu recitovat nějakou básničku od Williamse?“

Plaše se po ní podíval. „To jsem neměl v úmyslu.“ Opatrně jí stáhl nemocniční košili z vyhublých paží a otřel ji žínkou. Kdysi bývala na svoje tělo tolik hrdá. Dělila se o ně s mnohými muži.

„Kromě toho,“ pokračovala, „jsi majetek Společnosti a já jsem její hlavní aktivum. Měl by ses mě snažit přesvědčit, abych zůstala.“

Připnul jí na břicho další vak a s laskavým úsměvem přitáhl spoj. Pak ji převlékl do čisté košile. „V první řadě se mám starat o tvoje bezpečí.“

Natáhla se a chvějící se rukou se svaly atrofovanými nemocí ho pohladila po tváři. „A co děláš, když to bezpečí neexistuje?“

„Pak tě udržuju spokojenou.“

„Jsem vědec. Nejspokojenější jsem, když dělám svou práci.“ Zaklepala mu na čelo. „Tady nahoře.“ Ruka se jí svezla k boku. „Každopádně, půl roku nám sem nedovezou žádné zásoby. Jak bych se podle tebe dostala zpátky?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

VĚNOVÁNÍ

1

ÚČETNÍ POLOŽKY

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33