Jan Bauer

K VÝŠINÁM CÍSAŘSKÉHO TRŮNU

V tajných službách Otce vlasti

(ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer 2014

© Obálka Zdenka Gelnarová 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6082-9

Nesmírná radost a nevýslovný jásot naplnil tehdy všechen český národ, jenž viděl svého krále na vysokém trůně a korunovaného císařskou korunou. Všichni volali Kyrie eleison a zpívali Te Deum laudamus.

Beneš Krabice z Weitmile: Kronika pražského kostela

Léta od narození Ježíše Krista 1353

I

Na Hromnice se od časného rána sypal na Prahu sníh. Těžké mokré vločky dopadaly na střechy a věže Hradu, sídla římského a českého krále Karla, a v husté chumelenici se pod ním ztrácelo někdejší podhradí Menší Město pražské. Už vůbec nebyla vidět zamrzlá stuha Vltavy a za ní Staré a Nové Město a ještě dál Vyšehrad. Jako by kdosi bílou stěnou zakryl ten nový Řím, který chtěl mocný panovník z Prahy mít. Šedé nebe se přímo roztrhlo a sníh vše pohlcoval. Leckdo si přitom s nadějí vzpomněl na letitou vesnickou pranostiku, že „na Hromnice chumelice, netrvá pak zima více.“ Vždyť zima byla toho roku kromobyčejně tuhá a všude už proto netrpělivě vyhlíželi jaro a jeho teplé, sluncem prozářené dny jako nebeskou spásu.

Sám král Karel však neměl na jaro ani pomyšlení. Jeho mysl stravovala zcela jiná nadějná vyhlídka. Královna Anna, jak celým svým srdcem doufal, mu měla dát nového syna. Klečel ve svatováclavské kapli rozestavěné katedrály svatého Víta; předem nařídil kameníkům, aby tento den ustali ve své práci a nerušili jeho modlitby bušením svých kladiv. Slova mu neslyšně splývala ze rtů a odrážela nejtajnější přání jeho pyšné duše:

„Dej, ó Bože, ať se narodí dědic české země, ať se narodí ten, kdo po mně převezme i otěže Svaté říše římské…“

Karel byl sám. Nestál o to, aby ho provázel pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic, ani jeho kancléř Jan ze Středy, ani jeho důvěrný přítel Bušek z Velhartic mladší, ani nikdo jiný. Nestál o ničí společnost, chtěl se ponořit do tichého rozjímání a vroucných proseb a zpytování svých hříchů, kterých v takových chvílích shledával ve své duši příliš mnoho. Jen jednoho společníka, s výjimkou neznámého kaplana, který nijak nezasáhne do našeho příběhu, se nezbavil. Neměl totiž ani tušení o jeho přítomnosti. Mnich řádu dominikánů jménem Pavel, králův přítel, důvěrník, ochránce, a bylo-li třeba, také špeh, vyjednavač a – Bože odpusť – nájemný vrah, stál mlčky a nehnutě v přítmí kaple, podobný soše vytesané z jednoho kusu kamene. Stál blízko pootevřeného vchodu, a tak dříve než Karel uslyšel nenadálý trhavý hlas zvonku. Natočil hlavu směrem, odkud přicházel kovový zvuk, a pln obav strnul. To nebylo radostné zvonění ohlašující narození královského dítěte, k němuž by se ve velebném chorálu přidaly zvony z celé Prahy. To by zoufalý hlas ohlašující něčí smrt. „Anna,“ blesklo mu hlavou, na nic nečekal, rozeběhl se, celou vahou těla opřel do vrat katedrály, aniž dbal na to, že skřípavý hluk jejich otvírání vyruší krále Karla z modliteb. Jat šílenými obavami se dominikán doslova vyřítil na hradní nádvoří: „Ach, snad se něco nestalo jeho královně, která měla dnes dát život vymodlenému princi!?“

Pavlovy rychlé kroky po dláždění a skřípot a následné bouchnutí vrat probraly panovníka z modliteb a rozjímání. Prudce se narovnal, naučeně se tváří k oltáři přežehnal křížem, otočil se a pospíchal za dominikánem ven z chrámu.

„Milosti, stalo se hrozné neštěstí,“ lkala Anežka z Landštejna, jedna z královniných dvorních dam, která mu vyběhla v ústrety. Za tu chvilku, co přešla od královského paláce ke katedrále, byla celá zasněžená a Karlovi připadala jako pověstná bílá paní, která příslušníkům některých českých rodů ohlašuje nenadálá úmrtí. Až se celý zachvěl, když si tuto okolnost uvědomil.

„Mluv! Co se děje? Jaké se stalo neštěstí?“

„Vaše paní, naše milovaná královna…“ Anežka nebyla schopná říci víc. Cosi se jí vzpříčilo v krku a nemohla ze sebe vypravit ani slovo.

Král Karel ji netrpělivě odstrčil, ale to už k němu přibíhaly další dvorní dámy a o překot se mu snažili sdělit hroznou novinu. Královna Anna Falcká vykrvácela při porodu a její dítě se narodilo mrtvé.

„Kde je babice?“ V návalu zoufalství z první zprávy o tragédii se král rozběsnil: „Dám ji ztrestat na hrdle za tu vražednou nedbalost!“

„Zadrž, Milosti,“ ozval se nabádavý hlas arcibiskupa Arnošta z Pardubic. „Porodní bába za nic nemůže. Už tak je dost potrestána tím, co se stalo.“

„Musím vidět královnu,“ vyhrkl Karel a navzdory rozbolavělým kloubům chvátal po schodišti královského paláce vzhůru.

Nahoře spatřil své nejbližší věrné, kteří ho předešli. Stáli tu v němém pohnutí kancléř a litomyšlský biskup Jan ze Středy, nejvyšší purkrabí Vilém z Landštejna, komoří Bušek z Velhartic mladší a dominikán Pavel, jehož úzká tvář byla v té chvíli neproniknutelnější než jindy. Jen on věděl, že hluboko uvnitř musí přemáhat srdceryvný pláč, vždyť Anna byla jeho tajná milenka ještě předtím, než ji poznal král Karel a udělal z ní římskou a českou královnu.

„Zadrž a nespěchej tolik,“ přistoupil k panovníkovi jako jeho nejdůvěrnější přítel a vzal ho kolem ramen, což si mohl na pražském dvoře dovolit jen on. „Bůh ji povolal k sobě, stejně tak jako její dítě.“

„Byl to syn?“ vyhrkl král otázku, která ho nejvíce užírala.

„To není podstatné. Není tady a život mu spolu nedáme.“

Karlovi se v té chvíli dočista zhroutil svět. Jen vědomí, že jako panovník této země a Svaté říše římské nesmí dát najevo svou slabost, mu zabraňovalo, aby přede všemi klesl v hlasitém pláči. Obrovská bolest naplnila jeho srdce až po okraj a měl pocit, že už více nemůže unést.

„Jsi přece král, musíš žít dál, všichni čekají na to, co nyní uděláš,“ tiše mu šeptal Pavel a král zatínal rty a jen mlčky přikyvoval. Mlčky ho vedli do královniny ložnice. Komorné už stačily uklidit všechny krvavé připomínky tragédie. Královna Anna Falcká tu ležela na loži přikrytá jako sníh bělostným plátnem. Jen hlava, pro tuto chvíli ozdobená královským diadémem, byla odhalená. Anna měla po smrti nápadně bledou tvář, zavřené oči a bledé, bezkrevné rty. Kolem ní hořelo z každé strany sedmero svící, neboť sedmička je posvátným číslem vyjadřujícím sedmero proseb v otčenáši. Karel poklekl vedle své mrtvé manželky, uchopil její bezvládnou hlavu do dlaní a políbil ji na ústa. Na chvíli ho opanovala slabost, tiše vzlykl, ale slyšeli to jen ti nejblíže stojící jako arcibiskup, kancléř, purkrabí, komoří a samozřejmě přítel Pavel. S námahou vstal, přičemž odmítl nabízenou pomoc, třebaže, jak přinejmenším Bušek a dominikán věděli, se mu po těžkém zranění z rytířského turnaje vstávalo těžko, a otočil se k ostatním, kteří zaplnili královninu ložnici.

„Nechte mne, prosím, s nebožkou o samotě!“

V jeho hlasu tentokrát nebylo znát ani stopu královské pýchy. Karel skutečně prosil a nepřikazoval. Přesto mu bylo vyhověno rychleji než obvykle. Tváří v tvář majestátu smrti, která nikoho nešetří, cítili všichni přítomní zvláštní pokoru. Zatímco král stále hleděl do tváře své mrtvé ženy, ložnice se vyprázdnila a jen praskání hořících polen v krbu rušilo jeho modlitby a rozjímání. „Memento homo, quia pulvis es et in pulverem reverteris.“ Člověče, pomni, že prach jsi a v prach se obrátíš.

Královninu ložnici opustil až navečer. Pojedl sám a skromně jen jáhlovou kaši a pak se odebral na zádušní mši za mrtvou a její dítě, kterou v rozestavěné katedrále sloužil arcibiskup Arnošt. Dala se do něj zima, ačkoliv měl na sobě teplý plášť ze sobolí kožešiny. Byl by jektal zuby, kdyby mu to nepřipadalo příliš nemužné, a divil se Pavlovi, který tu klečel pouze ve svém řádovém hábitu. Cosi ho napadlo, vpravdě hříšná myšlenka nehodící se k této smuteční slavnosti za královnu, ale nemohl se jí zbavit, pronásledovala ho celý večer a nešla mu z mysli. Nakonec to nevydržel a řekl Pavlovi:

„Přijď do mých komnat!“

Dominikán se dostavil, usedl na stoličku proti králi a zvědavě na něho pohlédl. Třebaže dokázal odhadovat, co může od ostatních čekat, s Karlem si v poslední době nebyl jist. Od té doby, co se dozvěděl, že papež Inocenc VI. souhlasí s jeho císařskou korunovací v Římě, choval se poněkud nevyzpytatelně. Pavel mu pohlédl do tváře a spatřil, že má oči zarudlé od pláče. Karel zachytil jeho pohled a nečekaně prudce vybafl: „No co, poplakal jsem si. Zemřela mi manželka. Ty bys měl také plakat.“

„Nikdy jsem se nestyděl za slzy,“ odpověděl pomalu Pavel.

„Zvlášť v případě Anny bys měl hodně brečet,“ pokračoval král. „Měl jsi ji ještě přede mnou.“

Dominikán chtěl něco namítnout, ale Karel ho pokynem ruky utnul: „Nezačni mi tady lhát. Sám víš nejlépe, že lež je hřích.“

„Ale…“ pokusil se Pavel o náznak vysvětlení, jenže král ho znovu přerušil: „Svatba s Annou, kterou jsi domluvil, mi přinesla mír s Wittelsbachy a jejich pokoření. Za to ti děkuji. Co bylo předtím, nechci vědět. Byla to dobrá žena, nepřinesla mi však dědice trůnu…“ Karel si zhluboka povzdechl a unaveným hlasem dodal: „Nemáš ponětí, jak je těžké být králem.“

„Trochu mám,“ usmál se Pavel.

„Znovu lžeš,“ usadil ho Karel. „Teď jdi a přivolej páže, ať nám přinese víno, hodně vína, toho nejlepšího, která přechová sklepmistr v mých královských sklepích. Budeme spolu pít. My dva, kteří jsme milovali Annu Falckou.“

II

Opili se. Jak jinak, ale přesto mrtvá Anna Falcká ležela mezi nimi jako těžký balvan. Čím více o ní král Karel hloubal, čím více na ni vzpomínal, tím více se v něm probouzela nepochopitelná a zhola zbytečná žárlivost. Jeho nejdůvěrnější přítel, svědek jeho slabostí, jeho zachránce a mstitel, měl ještě před ním cosi s budoucí římskou a českou královnou. A možná i po jeho svatbě, kdo ví? Ptát se na to Karel nechtěl, ale vnitřně ho to uráželo, jeho lucemburská pýcha utrpěla citelný šrám. Jak je to možné, že on, který chce být císařem, pánem křesťanského světa, se s někým dělil o vlastní manželku?

„Tak to nebylo, jak si myslíš,“ tiše řekl Pavel po třetí konvici burgundského vína a zkoumavě pohlédl na krále.

„Jak to tedy bylo?“ zavrčel nevlídně Karel a mrštil svou číší o podlahu. Umně zdobený pohár se o dlažbu roztříštil na drobné kousky, které zalétly až kamsi do tmy, kam nedosahovalo ani světlo louče, ani záře z krbu.

„Nechme toho, čas všechno urovná. Tempus molestiis medetur omnibus.“

Karel mu jeho slova oplatil výhružným pohledem. „Ať mi přinesou novou číši!“ zavrčel.

Pavel vstal, otevřel dveře do temné chodby a křikem probudil dřímající páže: „Hej, vzbuď se, mládenče! Král nemá z čeho pít.“

„Nebýt tebe, ani bych se nenapil,“ smířlivě pronesl panovník.

„Takhle se mi, příteli, líbíš víc. Ještě pleteš košíky?“

„Víš sám nejlépe, že jsem na to neměl čas. Raději mi však pověz o tom, jak jsi pořídil v Avignonu. Vím jen, že nový papež nemá námitek proti mé korunovační jízdě do Říma. Jak jsi ho dokázal přesvědčit?“

Pavel se mírně pousmál. Opravdu jen mírně, ale i ten náznak úsměvu mu připadal po smrti Anny Falcké jaksi nevhodný. Nicméně v tomto případě měl k němu jistý důvod. Kardinál Etienne Aubert z Montsu ho přece chtěl dát zabít. Poslanému vrahovi, či přesněji vražedkyni, se to nepovedlo a navíc Pavlovi prozradila, od koho ten příkaz dostala. Když pak byl dotyčný kardinál vcelku překvapivě zvolen papežem, dominikán se mu při audienci připomněl a zcela zaskočený Svatý otec byl rázem ochotný plnit jeho přání – tedy v první řadě souhlasit s Karlovou římskou korunovací.

„Má to ovšem háček,“ připomněl Pavel. „Svatý otec chce našeho římského hosta Colu di Rienzo.“

„Toho chtěl už předcházející papež Kliment VI. Právě kvůli němu jsme se spolu rozkmotřili.“

„Nejen kvůli němu.“ Pavel významně zvedl ukazovák pravé ruky.

„Doufám, že jsi řekl Jeho Svatosti Inocenci VI., že ten bývalý římský tribun sedí u nás ve vězení.“

„Trvá na tom, že ho chce vsadit do žaláře v Avignonu.“

„A pak ho dát upálit?“ věcně se otázal Karel.

„Slíbil mi, že nenechá Colovi zkřivit ani jediný vlas.“

„Proč by mu křivil vlas, když by ho beztak nechal shořet na hranici pro kacíře…“

„Mluvil tak, jako by měl s Colou kdovíjaké úmysly,“ opravil Karla dominikán.

„Že by měl stejný nápad? Pokud by chtěl sídlo papežů přenést zpátky do Říma, jak je naším vroucím přáním, pak by mu mohl právě Cola pomoci otevřít římské brány. Sám jsi mi však říkal, že ten bývalý tribun už nic neznamená. Že v Římě už po něm ani neštěkne pes.“

„Třeba je nový papež přesvědčen o něčem jiném. V takovém případě mu to nelze rozmlouvat. On je řece neomylným zástupcem Boha na zemi, ne?“

„Nelákal tě Svatý otec do svých služeb?“ Karel usrkl víno z nové číše a pátravě se na Pavla podíval.

„Lákal,“ přiznal Pavel, ale neměl se k tomu, aby dodal, že zlákán byl, že se stal znovu papežským špehem. „Jenže jsem především v tvých službách.“ Poté dominikán vyhýbavě sklopil oči.

Karel ten pohled sice postřehl, ale nechtěl na svého přítele tlačit dalšími otázkami. Ostatně i kdyby měl dominikán cosi za lubem, nemohl král popřít jeho věrnost a oddanost. Raději na něj znovu zaútočil otázkou z trochu jiného soudku:

„Co bych měl nyní především udělat, abych se mohl co nejdříve vydat do Říma?“

„Trochu zvláštní otázka sotva půl dne poté, co ti zemřela manželka,“ namítl Pavel.

„Život jde přece dál, sám si to vždycky tvrdil. Nemá smysl jen truchlit a rozebírat svoji bolest.“

„Vidím, že jsi silný panovník, jen aby ti z toho příliš neztvrdlo srdce.“

„Dost, nechci poslouchat tvá mravní naučení. Raději se napijme.“ Karel pozvedl číši.

„Na co chceš pít? Na svou císařskou korunu? Nebo na památku zesnulé královny?“

„Co bys navrhoval?“

„Napijme se tedy na tvou budoucí manželku. A to proto, že potřebuješ nejen dědice, ale také někoho, kdo bude při císařské korunovaci stát po tvém boku.“

„Není to předčasné?“ zeptal se král.

„Stárneš, Karle, máš nejvyšší čas zplodit syna, a to nesnese odkladu.“

„Svatá pravda. Dáš mi jako kněz církevní rozhřešení, když jsem ještě jednu manželku nepochoval a už myslím na novou?“

„Dám. Protože je to v zájmu zemí Koruny české i Svaté říše římské, byť nám to teď možná připadá hodně cynické. Jenže takové už je uvažování silných a mocných vládců. Jen ti malí a nevýznamní bez ctižádosti si mohou dovolit utápět se ve svém smutku.“

Zazvonily číše a další rozhovor těch dvou už raději nezaznamenáváme, protože se jim až příliš pletly jazyky. Nicméně kostky byly vrženy a to hlavní, o čem si spolu povídali, zůstalo uchováno v jejich myslích a určilo směr jejich dalšího rozhodování.

III

Sedm dní trvaly smuteční obřady za zesnulou královnu Annu Falckou, sedm dní král Karel upřímně truchlil a dominikán Pavel s ním. Neklečel sice po jeho boku, toto privilegium dostali při modlitbách královnin otec, rýnský falckrabě Rudolf, smrtí své dcery viditelně otřesený, a její strýc Ruprecht Falcký. Nechyběl ani další zástupce rodu Wittelsbachů Ludvík Braniborský, syn někdejšího císaře Ludvíka Bavora, ne tak dávno úhlavní Karlův protivník, dále do Prahy na smuteční slavnosti dorazili trevírský arcibiskup Balduin Lucemburský, už stařičký a vrásčitý Karlův prastrýc, moravský markrabě Jan Jindřich, Karlův bratr, aquilejský patriarcha Mikuláš, Karlův nevlastní bratr, papežský legát Odolen Bonzonis, pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic, byla tu deputace rakouského vévody Albrechta, představitelé říšské a české šlechty a mezi nimi i ten, který zesnulou ke Karlovi kdysi přivedl, mnich řádu svatého Dominika Pavel.

„Měl bys ses co nejdříve znovu oženit a myslet na potomka, synovče,“ nabádal krále jeho prastrýc Balduin. „Jsem už mužem pokročilého věku, brzy mi bude osmašedesát let. Nerad vidím, že náš slavný lucemburský rod dosud nevyhnal další větev, která by mu zaručila pokračování.“

„Není to příliš brzy, uvažovat o nové svatbě pár dní po pohřbu?“ zaváhal Karel. „Co tomu řeknou lidé? Sotva pochoval jednu manželku, už se znovu žení! Cožpak to není v rozporu s tím, co po nás žádá církev svatá?“

„Jsem jedním z údů této církve a jako takový ti mohu doporučit jen jedno. Nevšímej si, co o tobě říkají lidé. Naslouchej Bohu, co ten po tobě žádá, a uslyšíš jeho hlas, v němž tě vyzývá, abys pokračoval v díle, pro něž jsi byl předurčen. Součástí tohoto díla je i tvůj nový sňatek, věřme, že šťastnější a plodnější.“ Arcibiskup Balduin se rozkašlal a po chvíli dodal: „Nyní mne omluv, jsem už starý a potřebuji si odpočinout. Cítím, že tady dlouho nebudu, ale věřím, že se ještě dočkám tvého nového sňatku a poveselím se na tvé svatbě.“

„Jsi laskavý. Mám pocit, jako by ke mně hovořil můj otec.“

Balduin se ušklíbl: „S mým synovcem, tvým otcem Janem, nebylo lehké vyjít a ty sám, pokud si pamatuji, jsi s ním míval nemalé spory. Ale dal ti do vínku lucemburskou houževnatost, sílu a důvtip. Doufám, že tyto vlastnosti nepromarníš. A teď mne tedy omluv.“

Balduin se namáhavě zvedl a opustil komnatu, ozařovanou pouze jednou svící. Jak otevřel dveře do chodby, lehký vítr zakomíhal plamenem, až se Karlovi zdálo, že svíci dočista zhasí. Vida, jakého podobenství o křehkosti lidského života se mi dostává. Stačí jediný závan a ocitl bych se ve tmě, dumal v duchu král.

Náhle znovu vrzly dveře, znovu se zakomíhal plamen svíce, byť tentokrát trochu mírněji. Karel unaveně zvedl hlavu a spatřil svého přítele, dominikána Pavla.

„Neruším?“ otázal se mnich.

Karel jen zavrtěl hlavou.

„Arcibiskup Balduin tě zajisté nutil do dalšího sňatku, že?“

„Jak to víš?“

„Nedivím se mu. Má starost o váš lucemburský rod. I můj otec měl námitky, když jsem chtěl jít na studia do Itálie a chystal jsem se vstoupit do řeholního řádu. Bál se, že náš rod nebude mít pokračování.“

„Já myslel, že jsi řeholníkem z trestu,“ rýpnul si do Pavla král.

Dominikán jeho ironii mlčky přešel. Nikdy o sobě příliš nemluvil a i ta bezděčná připomínka vlastního otce mu jen náhodou uklouzla ze rtů.

„Už jednou jsem ti domluvil nevěstu…“ začal řeholník váhavě. „Možná bych to mohl zkusit ještě podruhé.“

„Jen do toho, přece jsi teď navečer za mnou nepřišel jen tak si poklábosit.“

„Vzpomínáš si na jednání o budoucí snoubence tvého syna Václava…“

„… který nás opustil příliš brzy,“ povzdechl si král.

„Ano, příliš brzy,“ souhlasil Pavel. „Pokud si vzpomínám, jeho snoubenkou se měla stát teď asi třináctiletá Anna, dcera už před časem zesnulého svídnického vévody Jindřicha, dědička Svídnicka a Javorska.“

„Ano, těch slezských krajů, které dosud nejsou součástí zemí Koruny české,“ pokývl hlavou Karel. „Škoda,“ dodal s povzdechem.

„Dovol mi jednu otázku.“

„Jen se ptej!“

„K zasnoubení nedošlo jen pro předčasné úmrtí mladičkého kralevice Václava?“

„Jistě, a ještě kvůli něčemu. Jak asi víš, dotyčná Anna je vychovávána na budínském dvoře u uherského krále Ludvíka z Anjou. Už za života svého otce Jana jsem se pokusil uzavřít s ním spojenectví a zasnoubil jsem mu svou nejstarší dceru Markétu. Bohužel krátce po sňatku zemřela a tím také poněkud ochladly moje vztahy s uherským králem. Jak možná víš, Aninou matkou byla sestra krále Ludvíka, a proto jsem chtěl svatbou této dívky se svým synem nejen získat Svídnicko a Javorsko, ale také obnovit přátelství s Uherským královstvím. Ten umíněný Ludvík o to však příliš nestál.“ Karel si hluboce povzdechl. „Tak, a teď víš všechno, tedy téměř všechno.“

„Potíž je v tom, drahý Karle, že Anjouovci vládnou nejen v Uhrách, ale zároveň v Neapolském království a příliš nestojí o tvoji přítomnost v Itálii. A právě svou zamýšlenou římskou korunovací je ohrožuješ.“

„Nechci přece nic z Itálie. Někdejší lucemburské državy v Pavii se vzdal už můj otec Jan. Na vlastní kůži jsem zažil, jak dokáže být italská půda horká…“

„A přesto to chceš znovu zopakovat.“

„Co mám dělat jiného, když chci podniknout korunovační jízdu do Říma?“

„Ach ano, tvá římská korunovace,“ povzdechl si Pavel.

„Už mluvíš jako moje nebožka manželka!“ osopil se na něj král.

„Ve skutečnosti ti však do Říma umetám cestu. Věř, že ta mladičká Anna Svídnická je jedním z kamenů, kterými může být ta cesta vydlážděna. Sňatkem s ní bys získal rod Anjou na svou stranu.“

„Anna je dcerou pouhého knížete, navíc je už sirotek.“

„Sirotek, který zdědí Svídnicko a Javorsko a sblíží tě s Anjouovci. Syna jsi s ní chtěl oženit a sám bys ji za ženu nechtěl? Myslíš si, že na budoucí císařovnu není dost dobrá? Ostatně, prý je velmi hezká. Alespoň se to o ní povídá.“

„Třináctileté dítě! Pchá!“ vyprskl Karel pohrdavě.

„Dělej, jak myslíš,“ pokrčil Pavel rameny, „co jsem chtěl, jsem ti řekl. Půjdu se ještě pomodlit.“

„Za zemřelou královnu?“

„Ne, za to, abys, drahý Karle, dostal rozum!“

„Ven!“ zařval římský a český král. „Urážíš svého panovníka!“

„Zeptej se Balduina nebo Arnošta. Vsadím se s tebou, oč chceš, že uvažují stejně jako já.“

„Dobrá, dobrá, nezlobím se na tebe,“ povzdechl si Karel. „Musím si všechno ještě rozmyslet.“

„Nerozmýšlej se dlouho!“

A dveře se zavřely. Tentokrát se plamen dohořívající svíčky ani nepohnul.

Table of Contents

Tiráž

Léta od narození Ježíše Krista 1353

I

II

III

Léta od narození Ježíše Krista 1354

Léta od narození Ježíše Krista 1355