Stanislav Češka

PŘÍPAD NITRAVSKÉ MINCE

Zločiny na Velké Moravě

(ukážka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2013

© Obálka Martina Černá 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6080-5

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému

kritikovi této knihy.

Poděkování

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem žijícím i nežijícím archeologům a historikům, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho o této velké době našich dějin podstatně méně.

Zároveň bych chtěl zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Zdeněk Klanica, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Lumír Poláček, Josef Poulík, Rudolf Procházka, Čeněk Staňa, Vladimír Turčan.

Dále bych chtěl poděkovat: paní Ľudmile Bistákové z Odboru kultury Městského úřadu v Nitře a paní Kerstin Alesik z Kulturního odboru radnice v Řezně (Kulturamt, Stadt Regensburg), které mi pomohly při shánění informací týkajících se raného středověku v jejich městech; panu PhDr. Vladimíru Turčanovi, CSc. z Archeologického múzea SNM v Bratislavě za poskytnutí informací týkajících se vztahu karolínské kultury a Slovenska; panu PhDr. Jánu Hunkovi, CSc. z Archeologického ústavu SAV v Nitře za poskytnutí informací o nitranském čtvrtdenáru z Martinského vrchu, který se stal jednou z inspirací této knihy.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je vymyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1.

Moravgrad(1), r. 905

Bylo časné ráno. Slunce se právě objevilo nad obzorem a ještě neukázalo svoji sílu. Před vchodem do moravgradské baziliky Panny Marie se honilo pár vrabečků, které pozoroval mladý kos, pochutnávající si na své ranní žížale.

Ptačí divadlo chvíli pobaveně pozoroval vysoký bělovlasý muž. Hluboké vrásky mu na jeho oválnou tvář, lemovanou vlasy splývajícími až na ramena, vyrylo sedmdesát pět let života, bohatého na dramatické události, smutek i radosti, boje za rodnou zem, diplomatická jednání v jejím zájmu, chvíle klidu s rodinou a také pátrání po pachatelích nejtěžších zločinů. Vždy však měl na paměti zájmy své Moravy a veškerá jednání, mírová i válečná, těmto zájmům podřizoval.

Vždy byl také věrný moravským vládcům, i když si to třeba nezasloužili. V době, kdy Svatopluk zradil svého strýce Rastislava, jej lidé vyzývali, aby sám usedl na moravský trůn. On však, i když také patřil do rodu Mojmírovců, odmítl. Byl loajální i ke Svatoplukovi, protože měl podle starého zákona nárok na vládu nad Moravou. Zůstal loajální i přes Svatoplukovo podlé vydání Rastislava Frankům. Měl pro to jediný, avšak ve svých očích rozhodující důvod. Nechtěl vystavit svou rodnou zemi bratrovražedné válce tak, jako to jeho příbuzní předvedli předtím i potom.

Jako dítě zažil knížete Mojmíra blahé paměti. A jako dospělý muž věrně sloužil třem jeho následovníkům – synovci Rastislavovi, jeho synovci Svatoplukovi a nyní i Svatoplukovu synu Mojmírovi, toho jména druhému.

I když, muž si ztěžka povzdechl, žije ještě král Mojmír? Před delším časem vyjel se svým vojskem ztrestat zpupné Nitravany, kteří se raději spojili s Maďary, a zradili tak Mojmíra, než by s Maďary bojovali. Zprávy, které přicházely, hovořily o tuhých bojích. Teď však již nějakou dobu žádné novinky od Nitravy neměl. Muž měl neblahé tušení, že v tomto případě staré rčení – žádná zpráva, dobrá zpráva – platit nebude.

Sedmdesát pět let byl věk, kterého dosáhlo málo mužových vrstevníků. A pokud už se takového požehnaného věku dožili, byli z nich většinou starci, kteří se neobešli bez pomoci okolí.

U muže před bazilikou tomu však bylo jinak. Jeho postava byla stále pevná a vzpřímená a vzácný damaskový meč, který mu visel po levém boku v koženém pouzdru zdobeném drahokamy, nenosil jen pro ozdobu. Stále se s ním dokázal ohánět tak, že nahnal strach svému soupeři. A ostatně, nebylo to tak dávno, kdy damasková čepel meče zčervenala krví zabitého maďarského nájezdníka.

Všichni na Moravě znali ten meč a všichni na Moravě dobře znali, obdivovali a uctívali jeho majitele. Byl to kníže Slavomír z Dolnogradu, nejmocnější velmož na Velké Moravě hned po králi. Slavomír byl jedním z mála moravských velmožů, který měl právo titulovat se knížetem. Tento titul získal už dávno od krále Rastislava spolu s úřadem župana v největším moravském sídle, ve Veligradu.

Slavomírovo oblečení ukazovalo, jakým majetným a vznešeným velmožem je – měl zlatem vyšívanou hedvábnou halenu a jemné lněné kalhoty. Obutý byl do vysokých kožených bot, zdobených zlatým vyšíváním, které samy o sobě představovaly malé jmění. Jeho halena byla podkasána širokým řemenem z jemné kůže ukončeným stříbrným nákončím s jemně zpracovanými zlatými ozdobami, jeho masivní přezka byla ze stříbra. Na řemeni bylo na levém boku zavěšeno pouzdro ze stejné ušlechtilé kůže, zdobené drobnými drahokamy, ve kterém byl zasunutý onen vzácný meč s damaskovou čepelí. Jílec meče byl zdobený stříbrem a drobnými drahokamy. Mnoho takových zbraní v Moravské zemi k vidění nebylo, i když místní zbrojíři byli velice šikovní a jejich výrobky byly vyhledávané i za hranicemi. Svůj vzácný meč si Slavomír přivezl kdysi jako mladík z Byzance.

Na pravém boku měl kníže druhé, menší pouzdro s nožem, jehož rukojeť byla zdobena stříbrným plechem.

Starý kníže se jako vždy, když sem přišel, zamyšleně rozhlédl po pohřebišti lemujícím baziliku. Před dlouhou dobou už pochoval svoji milovanou ženu Ladu. Na poslední cestě vyprovodil i své tři syny a jednu dceru, a dokonce i jeden z jeho vnuků zahynul kdesi v uherské zemi při bojích s Maďary. Při těchto vzpomínkách si trpce řekl, jak je to smutné, když manžel pochová nejen svoji životní družku, nýbrž i všechny své děti. Ještě že se mohl těšit ze svých zbývajících vnuků. Před lety Slavomíra také opustil přítel nejvěrnější, statečný viking Erik, který sní svůj věčný sen pochovaný v moravské zemi vedle své drahé ženy Jany.

Velmož na své blízké tiše zavzpomínal, pomodlil se za ně a pevným krokem vešel do baziliky.

Jako obvykle v poslední době zamířil na svoje oblíbené místo. Vlevo od prostého oltáře, umístěného v bazilice na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu téměř uprostřed hlavní lodi, se mlčky zastavil se sepjatýma rukama a zamyšleně se zadíval na kamenný kryt před svýma nohama. Na krytu byla vytesána jen tři slova „Milovaný bratr Metoděj“. Ta slova byla vytesána písmem, jež jim Metoděj a jeho bratr Konstantin přinesli před více než čtyřiceti lety.

Slavomír se téměř neznatelně pousmál, poklekl a udělal pravicí nad slovem Metoděj křížek. Znovu se postavil a řekl: „Vidíš, bratře Metoději, už jsem opět v Moravgradu. Ani to není tak dlouho od mé poslední návštěvy. Co jsme si nestihli říct tehdy, když jsi byl ještě mezi námi, to si povíme alespoň nyní. Ty naše rozhovory, milý Metoději, začínají pomalu, ale jsou mojí největší radostí, v dnešní pohnuté době občas mojí jedinou radostí. Je mi moc dobře, když si tu spolu pohovoříme i pomlčíme, můj milý, moudrý a laskavý příteli.“

Slavomír se mírně pousmál a řekl: „O čem si budeme rozprávět dnes?“

Po této otázce kníže zalovil ve vyšíváním zdobeném koženém váčku, který mu visel na opasku, a vyňal z něj nevelkou, stříbrně se lesknoucí minci.

Znovu se usmál a tiše řekl: „Dnes zavzpomínáme na to, jak jsme spolu narazili na tuhle malou, stříbrnou nitravskou minci…“

2.

Veligrad(2), r. 866, časné léto

Erik se smutně zadíval do svého prázdného poháru a poté se marně pokoušel něco dolít z rovněž prázdného džbánu. Nezbyla tam už ani kapka rýnského vína, které Slavomírovi a Erikovi nabídl Vrček s tajuplným úsměvem, když se jim chlubil s nejnovější zásilkou chutného moku, kterou si pro svoji pitírnu nechal speciálně přivézt jedním známým franským kupcem.

Slavomír se potutelně usmíval a těšil se na Erikův komentář o těžkostech života.

Dlouho čekat nemusel. Erik se nadechl a zabručel: „Je to hrozné. Člověk se trochu napije a už mu manželka nadává. Chudák mužský pak nemůže následujícího večera udělat nic jiného než se zase odebrat do pitírny. I když má svoji ženu rád, tak poslouchat její kázání je poněkud vyčerpávající. Ještě že jsi měl, Slavomíre, ten vynikající nápad a nechal zřídit ve Veligradu tuhle pitírnu.“

Po této hořké obžalobě těžkostí manželského života se Erik nadechoval, aby pohovořil o tom, jak je vše dvojnásob obtížné, když je navíc prázdný džbán vína. K tomuto projevu se však už nedostal. Vrček totiž zrovna na Slavomírův pokyn donesl druhý džbán rýnského vína, Erik na chvíli zmlkl, protože opět naplnil svůj pohár, a potom ještě o poznání nabručeněji dodal: „Já tu vládkyni svého domu moc miluji. Občas by však měla pochopit, že statečný bojovník si potřebuje oddechnout, pohovořit s přáteli, probrat novinky a ochutnat trochu vína nebo medoviny.“

Slavomír se ušklíbl a potměšilým tónem poznamenal: „To máš sice pravdu, milý Eriku, jenže možná tvé drahé Janě drobet vadilo, že jsem tě domů dovedl v takovém stavu, že sis popletl stáj se svým domem. A nebýt mě, šel sis lehnout k dobytku, přesvědčený, že uléháš v manželském loži.“

Erik nadurděně odsekl: „No, nech na hlavě, můj pane, vládce a příteli. Tys včera večer také nevypadal nejlépe.“

„To máš pravdu. Jenže domů jsem trefil sám a na rozdíl od tebe, který jsi noc strávil na kožešině na podlaze, mě moje milovaná Lada do našeho manželského lože pustila.“

Erik ironicky namítl: „To sice ano. Sám ses mi však ráno pochlubil, že ses musel napřed umýt a potom jsi své manželské povinnosti plnil tím způsobem, že jsi celou noc hlasitě chrápal, jak ti ráno vyprávěla Lada. A také ti sdělila, že tvůj nejmladší syn a můj kmotřenec Erik se dokonce strachem probudil.“

Slavomír pokrčil rameny. „Na tom, co jsi teď řekl, je kus pravdy. To nemohu popřít. Nemusíme však tak dalece probírat podrobnosti toho, co se uplynulé noci dělo v mém domě. A mimochodem, Erik je junák po tobě. Hned zase usnul. Ani mě nevzbudil.“

3.

Veligradský župan kníže Slavomír se toho večera špičkoval, jak bývalo jejich zvykem, se svým nejbližším druhem, vikingem Erikem, před časem povýšeným králem Rastislavem do vladyckého stavu. Příčinou jejich debaty bylo Slavomírovo rozhodnutí o zřízení pitírny U Plného poháru.

Slavomíra mužská část obyvatelstva Veligradu bez výjimky chválila za toto, jak veligradští mužové jednohlasně tvrdili, moudré rozhodnutí. On sám však vždy skromně připomínal, že nápad s pitírnou nevymyslel on. Inspirací mu byly především mnohé příjemné chvíle, které s Erikem zažili za Slavomírových studentských let v šencích ve franském Kolíně a také v podobných zařízeních v Římě a Konstantinopoli. V takových bohulibých zařízeních jste mohli popít, pojíst, a dokonce i pěkné svolné děvče se tam našlo.

Slavomírovi i Erikovi docela vadilo, že podobná zařízení v Moravském království chyběla. Moravané rádi popili, pojedli a poveselili se. Taková setkání však pořádali doma nebo na nějakém vhodném místě.

První podnik podobný franskému šenku vznikl teprve před několika lety díky samotnému králi Rastislavovi v moravgradském Dolnogradu a vedl jej vysloužilý voják Vlastibor.

Pokud byli Slavomír s Erikem v Moravgradu, což bývávalo dříve dost často, patřili k pravidelným hostům Vlastiborova podniku, ve kterém se postupně kromě vína podávaly i jiné nápoje a vynikající jídlo. Když Rastislav jmenoval Slavomíra veligradským županem a on i s Erikem začal trávit převážnou část roku ve Veligradu, začala jim Vlastiborova pitírna chybět.

Moravané bojovali jako hrdinové, jako hrdinové však rovněž uměli pít a jíst. Jak by jinak získali sílu, která tak strašila jejich nepřátele? Jednou takovou posilující akci pořádal Slavomír na svém dvorci. Což o to, Slavomír i všichni jeho muži se nesmírně dobře bavili. Bohužel ovšem před očima manželek, které s rostoucí nakvašeností sledovaly růst veselosti manželů, obracejících do svých hrdel pohár za pohárem. S množstvím vypité medoviny a vína rostlo obojí – bujará nálada bojovníků i nazlobenost ochránkyň jejich domácích krbů.

Návrat do manželského lože měl proto pro všechny poněkud natrpklou příchuť. Někde se konala jen hádka, jinde pán domu, vědom si své převahy, vyrazil dveře svého domu a vylekané manželce i pomocí facek vysvětlil, kdo je doma pánem. V řadě domácností však měla hlasitější slovo manželka. Buď se jí manžel obával, nebo i přes svoji povznesenou náladu neměl to srdce své ženě ublížit, protože ji miloval a v koutku duše uznával, že má jisté, i když v jeho očích ne příliš velké právo se rozčilovat.

Když se ráno opět Slavomír uviděl s Erikem, ten jen smutně zavzpomínal na Vlastibora. A Slavomír, který měl doma toho večera samozřejmě podobné problémy jako jeho vikinský druh, už neváhal a rozhodl se k ráznému, přímo státnickému činu.

Jedním ze starších vojáků, který s ním přišel z Dolnogradu do Veligradu, byl Vrček. Vytáhlé chlapisko, které sloužilo ještě v družině Slavomírova otce Přemila. Vrček, bezdětný padesátiletý vdovec, se ve Veligradu zamiloval do stejně staré vdovy jménem Světla. Ta po svém zemřelém muži podědila hospodářství s velkým vinohradem kousek od Veligradu.

Když se Vrček rozhodl, že už pro něj bylo dost toulavého vojáckého života a chtěl se oženit se Světlou, požádal Slavomíra, aby jej propustil ze svých služeb. Rozhodl se, že na stará kolena bude hospodařit na Světlině statku a starat se o její vinohrad.

Slavomír nebyl proti. Měl však jednu podmínku. Ochutnal Světlino víno a usoudil, že je stejně dobré jako to moravgradské, Vlastiborovo. Přidělil tedy Vrčkovi pozemek na Špitálském vrchu. Udělal to však poněkud vypočítavě, nedaleko od svého dvorce, aby to neměli s Erikem daleko, a nechal tam Vrčkovi postavit obdobu Vlastiborovy pitírny. Vrčkovi usedlost daroval, ovšem s tím, že desetinu zisku bude dostávat Slavomír a druhou desetinu královská pokladnice.

Vrček si zpočátku nebyl jistý, má-li být Slavomírovi vděčný. Nebyl tak úplně přesvědčený, jestli vedení pitírny zvládne tak dobře a lehce jako moravgradský Vlastibor. U toho mu Slavomír zařídil krátký pobyt, při kterém měl Vrček pochytit, jak svůj nový podnik vést.

Od Vlastibora Vrček bez velkého přemýšlení rychle převzal jeho pozoruhodný způsob účetnictví. Každý mohl platit tak, jak mu to vyhovovalo. Někdo penězi nebo třeba železnými hřivnami, někdo naturáliemi, což byly buď upravené, nebo syrové potraviny, případně nářadí, které Vrček potřeboval do svého a Světlina hospodářství. A pokud někdo neměl čím zaplatit, rozhodně nezůstal hladový a žíznivý. Mohl zaplatit vlastní prací – nasekat dříví, pomoci v kuchyni nebo i na Vrčkově statku či vinohradu.

Všichni tak byli spokojeni stejně jako v Moravgradu. Navíc Vrček, i když měl svoji ženu rád, dokázal ocenit, že se na čas dostal z jejího přísného, byť starostlivého a láskyplného dohledu. Na rozdíl od Vrčka, který trávil skoro všechen svůj čas v pitírně, se Světla musela starat také o jejich hospodářství.

Po nedlouhém čase Vrčkovi jeden z vděčných hostů zaplatil za vypité a snězené tím, že vyrobil velkou dřevěnou tabuli, do které dílem vydlabal, dílem vypálil obraz poháru s vínem. Vrčkův podnik tak získal svůj název U Plného poháru. Nebylo to podle oné tabule. Ta však byla inspirací lidové tvořivosti. Vrčkova pitírna stála totiž na mírném návrší, které připomínalo spíš obrácenou misku, nicméně hlas veligradského lidu ji od té doby podle vývěsního štítu nazýval Plný pohár.

Když si na založení Vrčkovy pitírny Slavomír vzpomněl, musel se vždy usmívat pod vousy. Tento akt byl jedno z prvních Slavomírových rozhodnutí v postavení veligradského župana. A žádné jiné rozhodnutí nezvýšilo Slavomírovu už tak velkou oblíbenost jako tento jeho čin. Tedy alespoň u mužské části obyvatelstva Veligradu.

Veligradské ženy dost často nelibě nesly, v jakém stavu se jim jejich mužské protějšky vrací od Vrčka domů. Nicméně nakonec i ženská část Veligradu vzala Vrčkovu pitírnu na milost. Ženy měly totiž doma větší klid. Hlasité vyřvávání při bujarých zábavách se odehrávalo u Vrčka a zmožení manželé potom doma už jen usnuli. Jediným hlukem bylo jejich bohatýrské chrápání. A k tomu obvykle došlo bez ohledu na to, zda u Vrčka daného večera byli či nikoliv.

4.

Vrček se po chvilce u Slavomírova a Erikova stolu objevil ještě jednou. Přinesl jim dvě misky s hustým hovězím vývarem okořeněným bylinkami, ve kterém plavaly kousky zeleniny a masa. K polévce přidal bochník světlého pšeničného chleba. A nedočkavě čekal, co nejnovější polévce připravené kuchařkou Drahou, žijící na sousední usedlosti, řeknou jeho nejváženější hosté.

Slavomír s Erikem si každý ulomili kousek chleba a ochutnali polévku. Oba téměř jednohlasně pochvalně mlaskli. Slavomír se s pobaveným úsměvem zadíval na nervózního Vrčka a uznale mu za Erikova souhlasného přikyvování sdělil: „Milý Vrčku, vyřiď své kuchařce Draze, že vaří čím dál lépe. Lepší polévku nedělá ani moje hospodyně Halina. A to je paní kuchařka!“

Vrčkovi se viditelně ulevilo, na tváři se mu rozhostil blažený úsměv a spokojeně odvětil: „Slavomíre, tvá pochvalná slova Draze velice rád vyřídím a i jejím jménem ti za ně děkuji. Až dojíte své polévky, mohu donést jehněčí kýtu, kterou jste si objednali?“

Slavomír přikývl: „Budeme rádi. K té jehněčí pečeni nám ještě dones každému velkou misku brusinkové omáčky. A abychom měli jídlo pestřejší, přines ještě jednu misku sýrové omáčky s bylinkami, kterou jsi nám tu nabídl minule. Na zakousnutí k masu by to chtělo Světliny slané placky sypané kmínem.“

Potom ještě Erik nakoukl do džbánu s vínem, ve kterém klesla povážlivě hladina lahodného moku od Rýna, a dodal: „Myslím, že s jehněčím můžeš přinést také další džbán tohoto nebeského pití.“

Vrček uctivě přikývl a odběhl obsloužit další hosty. Slavomír s Erikem si pochutnávali na polévce. Když měli oba svoje misky prázdné, opět se u jejich stolu objevil Vrček, tentokrát s jednou ze svých děveček. Ta poklidila ze stolu a Vrček osobně donesl mísu s jehněčí kýtou, omáčkami a plackami. Před oba muže položil mělké misky, aby si na ně mohli odkládat ukrojené porce masa. Mezitím děvečka donesla ještě další džbán rýnského vína.

Vrček jim už už chtěl popřát dobrou chuť, když se u stolu objevil vysoký kostnatý muž oblečený do drahé modré haleny se zlatým vyšíváním, ušité z jemné lněné látky. Pod ní měl kalhoty z podobné látky, jen nabarvené nahnědo, a obutý byl do vysokých bot z ušlechtilé kůže ozdobené mosaznými cvočky, do kterých měl zasunuty dolní okraje nohavic. Halenu měl přepásanou úzkým opaskem z jemné kůže s bronzovým kováním se stříbrnou a zlatou tauzií(3). Po levém boku mu na opasku viselo vyšívané kožené pouzdro s velkým nožem, jehož rukojeť byla také zdobena stříbrnou tauzií. Muž si je prohlížel temně hnědýma, skoro až černýma uhrančivýma očima pod hustým černým obočím. Pohled to byl až nepříjemný, jako by podrobně zkoumal a odhaloval veškerá tajemství. Pozorný pohled tmavých očí nad krátce střiženým plnovousem nenechával nikoho na pochybách, že tohoto muže jen tak nepodvedete.

Muž mírně sklonil před Slavomírem hlavu na znamení úcty a omluvným tónem řekl: „Promiň, Slavomíre, že vás s Erikem obtěžuji. Právě jsem se vrátil z Bavorska. Mimo jiné jsem tam navštívil Karlomanův dvůr v Řezně a mám od něj pro tebe důležitou zprávu. Na tvém dvorci mi řekli, že budeš tady. Myslím, že tě poselství od Karlomana bude zajímat.“

5.

Slavomír i Erik pohlédli zvědavě na muže stojícího před jejich stolem. Slavomír nejprve řekl: „Vítej, Bojato. Pokud přinášíš poselství od syna Ludvíka Němce a vládce nad Východní markou(4) a jejím okolím, rádi si vyslechneme tvoje zprávy. Přisedni, najíš a napiješ se s námi.“

Bojata poděkoval, posadil se vedle Erika a Slavomír vyzval čekajícího Vrčka, který správně pochopil, že bude ještě třeba jeho služeb, aby jim donesl další kus jehněčího, omáčky, placky a další džbán rýnského vína.

Bojata nebyl válečník, byl to kupec. Se svým vozem jezdil většinou hluboko do Frank, občas se však také objevil až v Byzanci. Byl to zcestovalý a vzdělaný muž, který ovládal několik jazyků a byl znalý umění čtení a psaní. Kromě toho se vyznal i ve filozofii a historii. Prostě nebyl jen obyčejným kupcem. Často sloužil jako neoficiální vyslanec Moravského království. Měl totiž nejen důvěru Moravanů, ale i ve Východofranské říši, Panonii či Byzanci dobře věděli, že se na jeho solidnost mohou spolehnout. Podobní kupci byli i ve službách vládců okolních zemí. Nepsaným pravidlem bylo, že jim nikdo neubližoval. Oni se ovšem na druhé straně museli chovat velmi diskrétně a necpat se v cizí zemi tam, kde nebyla jejich přítomnost vítána.

Vrček se ve chvilce objevil s jídlem a pitím, a tak Slavomír všechny vyzval: „Nejprve se najíme a napijeme. S plným žaludkem se lépe řeší státnické záležitosti.“

Splnit tento Slavomírův pokyn jim nečinilo skutečně žádné problémy. Jídlo i pití bylo jako obvykle u Vrčka vynikající.

Když už jen tak pro chuť uždibovali kousky masa a máčeli je v omáčkách, nechal Slavomír přinést ještě víno a sladké preclíky a vyzval Bojatu: „Tak mluv. Co jsi nám přinesl za zprávy od našeho váženého, nyní však už zřejmě protivníka Karlomana?“

Bojatovi přelétl při posledních Slavomírových slovech téměř neznatelný úsměv po tváři a řekl: „Jistě, Slavomíre, víš, že mám velmi dobré styky s Karlomanem.“

Slavomír pobaveně odvětil: „To víš, Bojato, že to vím. Od tebe. Pokud se nemýlím, s Karlomanovou rodinou ses seznámil díky našemu moravskému medu.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Bojata, „už je to nějaký rok. Na jednom z pravidelných trhů poblíž řezenské katedrály svatého Petra se u mého stolu objevila malá Karlomanova dcera Gisela v doprovodu své chůvy a matky Liutswindy a dvou ozbrojenců, kteří je hlídali. Děvče nejprve zaujal pestrobarevný náhrdelník z korálů vyrobený ve Veligradu. Když si náhrdelník vyzkoušela a matka jí ho koupila, neušel jejímu pozornému pohledu moravský med. Sám víš, že o náš med a vosk je v cizině zájem.“

Slavomír pobaveně přikývl. Kupcova výřečnost byla v naprostém protikladu s přísným výrazem jeho tváře.

Bojata pokračoval ve svém vyprávění: „Když si na to odpoledne u katedrály vzpomenu, musím se usmívat ještě dnes. Vytáhl jsem dřevěnou lžíci, čistě ji otřel, to víš, vznešená dcera z královské krve, a dal jsem děvčeti ochutnat. Tehdy jí bylo šest let, bylo to ještě děcko, otec Karloman byl tehdy náhodou zrovna v Řezně s celou rodinou. Co mám povídat. Oči jí zasvítily a řekla jen – ještě. Nakonec chůva odnášela velkou nádobu našeho medu. Navíc Liutswinda koupila náhrdelník pro sebe i pro chůvu. Od té doby, kdykoliv přijedu do Řezna, musím navštívit Karlomanovu falc(5) a jeho dceři osobně předat nejnovější dodávku našeho moravského medu a dát jí vybrat z mých korálových náhrdelníků. Pokud je na falci přítomen i sám Karloman, nikdy u mého obchodování nechybí a sám si vždy také ode mě něco koupí. Vždy je na něm vidět, jak svoji dceru a i syna Arnulfa a jejich matku Liutswindu miluje. A je mu úplně jedno, že Liutswinda není jeho ženou(6). Pro něj je důležité, že je matkou jeho dětí. No, ale o tom jsem nechtěl hovořit.“

Slavomír poslouchal výřečného kupce s čím dál větším pobavením. Vyzval jej: „Tak jen pokračuj. Snad se stihneš dostat k jádru věci ještě před ránem.“

Bojata se zakuckal a omluvně pronesl: „Promiň, kníže.“

Slavomír se už musel rozesmát. „Není proč se omlouvat. Myslím, že tvou vyřídilkou se s Erikem dobře bavíme.“

„Máš pravdu, trochu své líčení zestručním.“

Erik se přidal ke Slavomírovi: „Ale prosím ne moc. My se Slavomírem dnes večer zase tak příliš nespěcháme k našim manželkám.“

Bojata přikývl s chápavým výrazem: „Je mi to jasné. Pitírna. Moje Myslena na ni také má dost vyhraněný názor. Dobře tyhle řeči znám. Pořád jsi na cestách. Když jsi potom jednou doma, zase netrávíš večer u rodinného krbu se svou ženou, protože musíš hned k Vrčkovi. Jako by mužský neměl právo dozvědět se nejnovější zajímavosti ze svého domova. Že ano?“

Slavomír i Erik přikývli s neobyčejně vážným výrazem a všichni tři se hlasitě rozchechtali.

Když si také důkladně znovu zavdali rýnského vína, Slavomír si otřel oči uslzené od smíchu a už vážně Bojatu vyzval: „Tak nám prosím konečně pověz, kvůli čemu jsi mě a Erika vyrušil od našeho státnického jednání u rýnského vína.“

6.

Bojata přikývl a chvíli se přehraboval v kožené mošně s popruhem přes rameno, kterou si s sebou přinesl. Vyňal z ní pouzdro z tmavohnědé kůže a z něj nádhernou dýku. Měla čepel z damaskové oceli, záštitu a hlavici zdobenou zlatým plechem a rukojeť se stříbrnou tauzií. V hlavici byl navíc vsazený velký červený rubín.

Slavomír se nechápavě zadíval na pozoruhodnou zbraň, kterou před něj Bojata položil na stůl. Ten nic neříkal, ještě jednou zalovil ve své mošně a vyňal z ní malý kožený váček, ze kterého vysypal kousek složené jemné kůže, kterou rozbalil. V koženém obalu byly nádherné a nepochybně hodně drahé byzantské náušnice, jak Slavomír ihned poznal, protože žil delší čas s Erikem v Konstantinopoli a dobře znal práci tamějších skvělých řemeslníků.

Náušnice byly celé ze zlata. K poutku, za které se věšela náušnice do ucha, byl připevněn složitý ornament sestavený z rostlinných motivů, vytepaný a spájený z jemných zlatých drátků.

Slavomír uznale pokývl a zvědavě se zeptal Bojaty: „Tu dýku a náušnice mi nabízíš ke koupi? Já si však u tebe nic neobjednal. I když… dýku bych hned koupil pro sebe a náušnice pro moji Ladu.“

Bojata se usmál. „Dýka a náušnice nejsou na prodej. To je dar pro tebe a tvoji paní. No, dar, spíše pozornost.“

Slavomír namítl: „Počkej, takové drahé věci si od tebe nemohu jen tak vzít.“

Bojata se znovu usmál. „Ale můžeš. Ty věci totiž nejsou ode mě. Ty ti posílá Karloman jako výraz své úcty a respektu k tvým schopnostem při odhalování zločinů a má k tobě jednu prosbu.“

Slavomír zavrtěl hlavou. „Teď už jsi mě zmátl úplně. S Karlomanem se jistě navzájem respektujeme. I když, pravda, stojíme každý na opačné straně bitevního pole. Ostatně, naposledy to tak bylo doslova přede dvěma roky pod Dowinou. Nikdy by mě proto nenapadlo, abych mu posílal jen tak podobné drahé dary.“

„Ono to také není jen tak,“ pokračoval kupec, „Karloman tě žádá o jistou službu.“

Slavomír se začal mračit, a tak Bojata rychle dodal: „Neboj, nejde o nic proti zájmům naší země. Aspoň jak to vidím já. Natolik tě Karloman respektuje, že by si nedovolil lákat tě ke zradě. To mi prosím doslova řekl. Věc se má však tak, že až do Řezna se dostal tvůj věhlas jako zkušeného vyšetřovatele nejtěžších zločinů. A proto se na tebe Karloman obrací.“

Bojata sáhl znovu do mošny a vytáhl z ní dřevěné válcovité pouzdro. Otevřel je a vyňal pergamen opatřený pečetí. Podal ho Slavomírovi a řekl: „Touto průvodní listinou Karloman tobě a tvému doprovodu zaručuje volný pohyb po Východofranské říši v zájmu vyšetřování, ve kterém tě žádá o pomoc. Všichni ti mají být maximálně nápomocni a vycházet vstříc. Co se samozřejmě tohoto vyšetřování týká. Navíc se Karloman domnívá, že vyřešení problému, který jej tíží, je i v zájmu naší země.“

„Můj údiv se postupně mění ve zvědavost, milý Bojato,“ prohlásil pomalu Slavomír, „obvykle si v této době spíš s Franky hrozíme, než abychom spolupracovali. Co může být takový problém, aby jeho vyřešení bylo v zájmu obou našich zemí? Konečně nám to prozraď.“

7.

Bojata sáhl znovu do své mošny a položil na stůl další malý kožený váček. Rozvázal jej a vysypal z něj několik mincí. Dvě velké, z toho byla jedna v polovině rozlomená. Potom dvě menší, zhruba poloviční.

Kupec ukázal na mince a stručně řekl: „Tyhle mince představují problém, který tíží Karlomana.“

Slavomír vzal do ruky polovinu rozlomené mince a zvědavě se na ni zadíval. Polohlasně zabručel: „Samozřejmě. Ta mince je nějaká divná. Vždyť je vidět, že její vnitřek je asi z mědi. A ta měď je pokovená čímsi, co vypadá jako stříbro. Moc toho o padělání mincí nevím. Jednou mi však ještě jako chlapci náš dolnogradský šperkař Bořek o mincích vyprávěl. Nejvíc mě tehdy zaujalo právě padělání. Pamatuji se, jak Bořek líčil, že jádro z mědi se pokoví jakousi směsí, tuším ze stříbra a rtuti. Mince pak vypadá jako pravá. Pokud se to tedy umí. Příklad takové padělané mince držím v ruce, Bojato?“

Kupec beze slova přikývl. Slavomír si prohlédl druhou polovinu rozlomené mince. Potom zamyšleně zkoumal velkou minci, jejíž povrch vypadal podobně jako u té rozlomené. Zaraženě pronesl: „Tohle by měly být franské denáry. Dívám se, že na jedné straně je napsáno BLEDONIS, což by měla být mincovna, kde byla mince ražena, a na druhé straně stojí CARLUS REX. To má asi být Ludvíkův bratr a vládce Západofranské říše Karel, řečený Holý. Nebo se mýlím?“

Bojata zavrtěl hlavou. „Nemýlíš se. Je to tak. Jak mi řekl Karloman, Bledonis znamená mincovnu v jedné poměrně zapadlé obci, nějaké dva dny cesty na stranu západu slunce od Štrasburku, kde si Karel s Ludvíkem před dvaceti čtyřmi lety rozdělili franskou říši. Jednou jsem tam byl, myslím ve Štrasburku. Pozoruhodné město.“

Slavomír přikývl a dál si mince prohlížel. „Vypadá to, že jde o docela zdařilé padělky. Upřímně řečeno, nevím, jestli bych to poznal, kdybych ty mince takhle nezkoumal. A kdybych tu jednu neměl rozlomenou. Výrobce těchto mincí byl skutečně mistr svého oboru. Pokud tedy alespoň mohu soudit jako člověk, který se mincemi zabývá pouze jako platidlem.“

Potom si Slavomír prohlédl ještě obě menší mince se slovy: „Když jsi přede mě položil i tyhle půldenáry, dovolil bych si hádat, že půjde také o padělky. Nejspíš však u těchto mincí nejde o pokovenou měď, jako tomu je u těchto dvou denárů. Na to jsou opravdu moc tenké. Asi v nich však bude podstatně méně stříbra, než by mělo být. Mám pravdu?“

Bojata přikývl. „Přesně tak. I tady máš pravdu. V těch menších mincích je sotva pětina stříbra. Tedy méně než čtvrtina, které by měly skutečně obsahovat. Možná i méně. Když se Karloman o těch padělcích dozvěděl, hodně vyváděl.“

„To se mu vůbec nedivím,“ poznamenal Slavomír. „Jenže mi není pořád jasné, proč tě s tímhle problémem posílá Karloman právě za mnou? Já se v mincovnictví nijak zvlášť nevyznám. U nás na Moravě sice cizími mincemi platíme, svoje však nerazíme. I když jsem už k tomu párkrát zkoušel Rastislava přemluvit. On však neměl zájem.“

Bojata se ušklíbl: „Jednak jsi právě předvedl, že jistý přehled v tomto oboru máš, a hlavně si Karloman myslí, že se ty padělané mince vozí do Frank od nás.“

Erik až do této chvíle napjatě mlčky poslouchal. Na poslední Bojatovu větu však udiveně zareagoval: „Jak na takovou věc Karloman přišel? Na Moravě máme spoustu šikovných řemeslníků, pregéři(7) však mezi nimi nejsou. Aspoň co já vím. Ostatně, co by tu dělali? Jak říkal Slavomír, žádné mince u nás přece nerazíme.“

8.

„Já se také divil, když mi Karloman říkal o téhle své domněnce,“ přisvědčil Bojata, „jenže ono to jistou logiku má. Ty falešné mince se totiž v menším množství objevily nejprve v Linci, potom v Pasově, Weridu(8) a nakonec v Řezně. Tedy ve městech podél Dunaje, kudy vede hlavní kupecká stezka při cestách od nás do franské říše. Nejvíc se těch padělků objevilo v samotném Řezně a jeho okolí. No a potom se samozřejmě vyskytují i jinde v bližším i vzdálenějším okolí Řezna.“

Slavomír suše prohlásil: „Velké město, spousta lidí, spousta kupců, řada tržišť. Tam se nejlíp ztratíš.“

„Nějak tak,“ souhlasně přitakal Bojata.

Erik se vmísil do debaty: „Myslím, že Karloman za těchto okolností může mít pravdu v tom, že ty mince pochází od nás. A určitě má pravdu v tom, že by takové podvody měly zajímat i nás. Pokud by se nám tu šířily padělané mince, které by měly jen minimum stříbra, nebo byly dokonce z mědi, jako tady ty dva denáry, moc by to našemu obchodu a důvěře cizích kupců nepomohlo. Vzhledem k tomu, že značná část Rastislavových příjmů jde z poplatků kupců, kteří naší zemí projíždí na všechny strany a uzavírají tu své nemalé obchody, je určitě v našem zájmu zjistit, co na téhle Karlomanově domněnce je.“

Erik se na chvilku zarazil a obrátil se ke Slavomírovi: „Tedy promiň, nechal jsem se trochu unést…“

Slavomír Erika s úsměvem přerušil: „Proč se omlouváš, příteli? Dobře víš, že si rád vyslechnu každý názor. A ten tvůj je navíc navýsost rozumný. Jsem pro, abychom zase jednou s Karlomanem spolupracovali. To, že si zatím u nás nikdo nevšiml těchto padělaných denárů, ještě neznamená, že se u nás už také nevyskytují. Jedná se o dost vážnou záležitost. Jenže zároveň také o poněkud háklivý problém.“

Erik ironicky poznamenal: „Myslíš sympatie, které náš drahý Rastislav cítí ke svému franskému protějšku Ludvíkovi. A naopak. Samozřejmě.“

Slavomír s ještě větší ironií přitakal: „Přesně tak. Ti dva se jen těžko dokáží na něčem shodnout. To já se s Karlomanem také nemusím často vídat, pravda však je, že my dva obvykle najdeme cestu, alespoň zatím, nějak se se skřípěním zubů domluvit. Nedá se však přesto nic dělat, tohle pátrání nemohu provádět za Rastislavovými zády. Zítra za ním musím zajít.“

Erik se zeptal: „Myslíš, že ho dokážeš přemluvit?“

„Řekl bych, že ano. Napadl mě argument, kterému se Rastislav nebude určitě bránit.“

Na tázavý pohled obou spolusedících se dal Slavomír do vysvětlování: „Oba jistě víte, že nejpozději do konce příštího roku se naši vážení soluňští bratři Konstantin a Metoděj budou muset vydat k papeži Mikuláši, aby tam obhájili své učení, a hlavně aby dosáhli zřízení našeho moravského biskupství a svého biskupského svěcení. Jedině tak korunují velké dílo, které v naší zemi konají.“

Erik se usmál. „Už tě chápu. Řekové budou muset cestovat přes území přímo ovládané Karlomanem nebo to, které je pod jeho vlivem. Pokud Ludvíkovu synu vyjdeme vstříc nyní, nebude jistě ani on klást žádné překážky cestě našich řeckých bratrů.“

„Máš pravdu, milý Eriku,“ přitakal Slavomír.

„Promiň, Slavomíre,“ ozval se Bojata, „ještě bych měl jeden dotaz.“

„Jen se ptej,“ vyzval jej Slavomír.

„Do týdne se vydám zpět do Řezna. Karloman to ví a žádal mě, abych mu řekl, jak ses rozhodl.“

„Hned zítra ráno zajdeme s Erikem za Rastislavem, abychom mu ukázali tyhle falešné mince a sdělili mu, že bychom chtěli s touto záležitostí Karlomanovi pomoci. Myslím si, že náš drahý král nebude proti. V každém případě se zítra sejdeme po západu slunce všichni tři zase tady u Vrčka.“

Potom se Slavomír na chvíli zamyslel a obrátil se ještě k Bojatovi. „Pravda je, že Karloman chce něco po mně. Zdvořilosti a dobrého chování je však dnes čím dál méně. Nerad bych se tak choval a budu raději vzorem této ctnosti. Dones mi na ukázku nějaký pěkný opasek pro Karlomana a, řekněme, zlatý náhrdelník pro jeho Liutswindu. Samozřejmě ti ty věci zaplatím.“

Pak ještě Slavomír dodal: „K dárkům pro Karlomana ti ještě večer přidám pergamen, kde mu napíšu, co po něm budu chtít zase já. Tedy volný a bezpečný průchod pro oba Soluňany a jejich průvod.“

Table of Contents

Tiráž

Poděkování

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.