.

JOTA / 2014

Poprvé vydáno nakladatelstvím HEADLINE REVIEW v roce 2011.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Copyright © Imogen Robertsonová, 2011

Translation © Ina Leckie, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-572-5

.

Mým rodičům Markovi a Celii

PODĚKOVÁNÍ

Jako vždy děkuji rodině a přátelům, kteří mě podporují během psaní a pak jdou ještě klidně i do ulic, jakoby nechtěně tam vrážejí do lidí a doporučují jim moje romány. Omlouvám se i těm, které snad obtěžovali v knihkupectví. Také mnohokrát děkuji lidem, kteří mi napsali nebo se mnou mluvili na autogramiádách a podobných akcí, především za to, jak chválili moje první dvě knihy o Westermanové a Crowtherovi. Jste pro mě velkým povzbuzením a já si toho velmi vážím.

Velké díky jako vždycky náleží Floře a všem v Headlinu; dále Anette, Davidovi a lidem z Goldsboro Books; taky Richardovi Foremanovi a všem jeho andělům a přátelům a spřízněným duším, které jsem díky němu poznala.

Jako obvykle jsem shromažďovala podklady skoro od každého, s nímž jsem za poslední rok a půl promluvila. Zvlášť děkuji Bobovi, Faye a všem v útočišti v Bridportu (především Waltovi a Bis), že jsem si mohla vyzkoušet lukostřelbu; Lottii Tyersové za to, že mi dovolila použít její jméno; Andrewovi za naše debaty o lidovém léčitelství a všem těm laskavým lidem, kteří byli ochotni mluvit se mnou o tom, jak přišli o někoho velmi blízkého. A také děkuji všem z Keswicku, kteří potvrzují svou pověst vstřícných a přátelských lidí v jednadvacátém století stejně jako určitě i v tom osmnáctém.

A samozřejmě jsem mimořádně vděčná Nedovi, bez kterého by to vůbec nešlo a se kterým to bylo všechno ještě mnohem zábavnější.

.

ÚVOD

PŘEDMLUVA

Večer 3. února 1751, Tower, Londýn

Tu noc před popravou vládlo kolem Toweru nezvyklé ticho. Mlha, zvedající se od řeky, tlumila zvuky v ulicích; i lidé se pohybovali téměř neslyšně. Strážní na sebe navzájem pokyvovali, podupávali a těšili se na ráno; chvílemi si některý z nich vzpomněl na toho nešťastníka tam uvnitř, v Toweru, zahleděl se ke slabě osvětleným oknům a zachvěl se.

Proti vlhku únorové noci toho oheň příliš nezmohl, a zrovna tak nehřálo dva muže bdící v bíle vylíčené cele ani víno. Už dlouho nepromluvili ani slovo. Bylo napohled jasné, že jsou to bratři – měli stejně štíhlou postavu, stejně převislá oční víčka, ale seděli odvrácení jeden od druhého, každý ponořen do vlastních myšlenek. Mladší z nich, Charles, se chvílemi po očku díval po bratrovi, aniž při tom otočil hlavu. Lucius Adair Penhaligon, druhý baron z Keswicku, se třásl. Tvář měl zarudlou; hedvábnou vestu nedopnutou; ruce mu nevědomky přejížděly jedna po druhé, jako kdyby se pokoušel něco z nich smýt. Charles se zahleděl zpátky do plamenů; zmocnila se ho lehká nevolnost. Oheň náhle zapraskal a Adair sebou při tom zvuku trhl. Potom, jako by jej to probralo z mrákot, se s nevěřícím výrazem ve tváři rozhlédl po bělavých stěnách kolem sebe. „Jak málo jsem si život užil, Charlesi,“ hlesl. „A teď o něj mám přijít docela.“

Charles uchopil karafu a dolil bratrovi pohár. Svůj vlastní měl stále ještě plný. Postavil nádobu zpět na stolek, který je od sebe odděloval, a bez odpovědi se znovu pohroužil do hlubokého zamyšlení nad plameny v krbu.

„Je to možné, že zítra touhle dobou už budu mrtvý? Nedokážu si to představit – vůbec to nedokážu.“ Adair vypil celou sklenici až do dna. Hlas se mu třásl. „Copak se s tím opravdu nedá nic udělat? Ani ty s tím nemůžeš něco udělat?“

Charles zavrtěl hlavou a zaslechl, jak bratr popotáhl.

„Já jsem ho nezabil, Charlesi!“ Adair pomalu kroutil hlavou z jedné strany na druhou, jako by přesouval po podlaze své mysli nějaké mohutné závaží. „Nikdo mi to nevěří, ale já jsem to neudělal, přísahám, že ne. Kde je vlastně Margaret?“

„Dostal jsi od ní přece dopis. Je teď v Irsku.“

Adair se rozhlížel po místnosti, jako by odpověď vůbec neslyšel, jako by čekal, že se jejich sestra náhle vynoří odněkud z tmavého kouta. „Ach ano, jistě. Ani nikdo jiný nepřišel, Charlesi? Nikdo z mých přátel nepřišel, aby tu se mnou strávil poslední noc?“

„Ne.“

Vzlykání sílilo a Charles si v duchu toužebně přál, aby ten zvuk nevnímal. Kamenné stěny krbu se černaly duchy dřívějších, už vyhaslých plamenů. Charles upíral oči do ohně a vlastně si přál, aby jiskry vyskákaly přes mřížku ven a pohltily to všechno – bratra, jeho samotného i celé to proklaté město –, aby po nich a po jejich životě nezbyla ani památka. Jenže na to byl ten oheň moc mdlý a mrzoutský. No dobře, tak když nemohu svou minulost spálit, tak ji aspoň opustím. Jakmile se prodá panství, zapíšu se ke studiu na univerzitě ve Wittenberku a ztratím se tam v hloubi studií; potom bych mohl pro změnu třeba do Padovy. Pak snad dokážu zapomenout na ty hrůzy, co se od věků odehrávají v našem rodě, na všechnu tu krev a krví potřísněné peníze.

Když si uvědomil, že se zabývá vlastní budoucností, pohlédl zase na bratra. Ten se mezitím trochu zklidnil. Otíral si tvář a smrkal do kapesníku.

„Co o mně budou říkat, až tu nebudu, Charlesi? Řeknou vůbec něco, když budou utrácet peníze, které nade mnou vyhráli v kartách? Možná se tomu budou smát. Často se mi smáli. Já jsem si býval tak jist, že vyhraju, i kabát jsem si oblékal naruby, víš, pro štěstí, a oni se mě vždycky ptali, jestli si věřím, a pak se mi smáli – ale já jsem si jistý byl, vždycky jsem si byl jistý. Nepotřeboval jsem nic jiného než stovku liber a celé to vypadalo tak jednoduše. Ach bože!“

„Bude to bolet, Charlesi?“

Charles se odvrátil. „Jestli to kat umí dobře, tak to bude rychlé.“

Adair prudce vyskočil ze židle a rozběhl se do kouta, kde stál džbán s vodou a velký džber, a naklonil se nad něj. Charles slyšel, jak zvratky šplouchají po stěnách nádoby, jak se pak jeho bratr už jen dáví. Po chvilce se Adair vrátil ke krbu a vzal do ruky sklenici, kterou mu bratr zase dolil. Sotva ji udržel u úst, tak se mu třásly prsty. „Charlesi, myslíš, že je nějaký bůh? Farář mi říkal, že budu spasen, když se budu kát.“

Charles mlčel.

„Myslíš si, že jsem zbabělec?“

„Bojíš se toho, čeho se bojí každý.“

Adair náhle znovu vstal a s výkřikem mrštil sklenkou o zeď. Tříštící se sklo zařinčelo a po stěně stékalo pár kapek vína. „Pro boha svatého! Nebudeš pro bratra plakat, Charlesi? Jak můžeš být tak chladný? Nebyl jsem pro Margaret lepší bratr než pro tebe, ale její dopis byl tak nasáklý slzami, že jsem jej stěží dokázal přečíst. Nezasloužím si snad i tvůj žal? Umíš vůbec plakat? Jsi ty vůbec lidská bytost?“

Adair se zhroutil zpátky do křesla, jako by ho ten krátký záchvat zuřivosti úplně vyčerpal. Když opět promluvil, znělo to, jako by mluvil jen sám k sobě. „Já jsem ho nezabil – a stejně mi nikdo nevěří. Já jsem byl ten druhý, já jsem byl ten se stovkou liber v kapse. Nebyla to moje vina. Proč mi to nikdo nevěří?“

Charles upřeně hleděl na manžety svých rukávů; nezvedl oči, snažil se přimět čas, aby plynul rychleji.

„Víš co, pošli ke mně raději kněze, Charlesi. Ten snad plakat bude, i když třeba jen proto, že ho dojímá, když se někdo modlí.“

Charles beze slova vstal a vykročil ke dveřím.

„Charlesi?“ Adair vyletěl ze židle a padl na zem, bratrovi k nohám, a sevřel mu oběma rukama zápěstí. Charles cítil ten měkký vlhký tlak na své kůži a všechno se v něm převracelo odporem, ale Adair na něm visel tak zoufale, že se nemohl vymanit. „Přísahám, že jsem nevinen! Ten člověk se s ním chtěl sejít sám a zaplatil mi za to – já jsem ty peníze potřeboval –, co je na tom špatného? Otec byl už mrtvý, když jsem ho pak našel! Vytáhl jsem mu dýku z těla, ale byl dávno mrtvý a já jsem utekl. Hrozně jsem se bál. Ach, pane na nebi! Já jsem nevinný, a oni mě teď zabijou a ty se jim v tom nepokusíš zabránit. Proč mi jenom nevěříš?“

Charles se na něj na chviličku zadíval, pak si vedle něj dřepl. „Nevěřím ti, Adaire, protože ty jsi byl vždycky sobec a lhář. Nevěřím ti, protože tě našli s nožem v ruce a ty jsi sám řekl, že za to můžeš…“

„Ale já jsem tím myslel jen to, že jsem mu domluvil schůzku s tím chlapem! Prosím tě, Charlesi, já tě snažně prosím…“

Charles cítil, jak mu Adairovy prsty hnětou ruce. „Nevěřím ti, protože jsi měl v kapse kabátu ty peníze, co jsi ukradl našemu otci z náprsenky. A byly od krve, Adaire, byla na nich krev našeho otce.“

„Ne, já jsem ho našel, jak tam leží, a vytáhl jsem mu tu dýku a chtěl jsem ty peníze zahodit, takže jsem je umazal tou krví…,“ znělo to jako kňučení, „jenomže já jsem je potřeboval, Charlesi! Nedokázal jsem je jen tak zahodit. Ale udělal to ten druhý, ten –“

„Ten člověk, co ho nikdo neviděl.“ Charlesův hlas zněl dutě. „Nikdo, Addie! Ten člověk, co sis ho jen stvořil ve své mysli, když ti došlo, že nemáš dost kuráže k tomu, vzít si život ani podstoupit trest za ten zločin. Kdybys nevzal svoje přiznání zpátky, mohla se pro tebe najít aspoň nějaká milost.“

„Ale já jsem to neudělal!“

Jeho sevření povolilo. Charles si uvolnil jednu ruku a po-padl bratra pod krkem; pak zvedl palcem Adairovi bradu tak, aby si viděli navzájem do očí. Adair měl tvář zmáčenou slzami a i z nosu mu kapalo; oči měl zarudlé krví a ze rtu mu visela tenká nitka slin a zvratků.

„Ale ano, udělal, Addie. Kéž ti Bůh odpustí a pak ti já odpustím také, jestli to dokážu.“

Nechal Adairovu hlavu zase klesnout a napřímil se; z kapsy vytáhl dvě zlaté guineje. Pomalu a pečlivě je položil před bratra na studenou podlahu. „Dej je katovi, až tě vyvedou na popraviště. Sbohem, Addie.“

Otevřel dveře do místnosti před celou. Dva strážní vzhlédli od karet a on se ještě otočil zpátky. Adair dál klečel na podlaze, světlo ohně mu barvilo hedvábnou vyšívanou vestu do stříbrna, drahou tkaninu kalhot do zlatova; porcelánové knoflíky na kabátci se mu třpytily jako drahokamy. Zíral strnule na mince před sebou. Jediné, co si ještě na tomhle světě může koupit, je rychlá smrt.

Charles dovřel dveře a strážní jej vyprovodili ven do tmy a pachů města.

Následující den, Tyburn, předměstí Londýna

Thomas Goffe, poněkud nervózní pán v nemožné paruce, vyskočil, jako by ho píchli špendlíkem.

„Carmichaele! Pojďte sem, člověče!“

Na tribuně byla taková tlačenice, že Goffe si musel stoupnout na vachrlatou lavici a zamávat kloboukem, aby si ho známý všiml.

Povedlo se; za chvíli už se k němu připojil velmi pohledný muž, který se v davu pohyboval s takovou grácií, že okolní lidé málem lezli jeden druhému na záda, jen aby mu poskytli co největší prostor, aby mohl projít.

Na rozlehlé pláni pod nimi se mačkaly obrovské davy. I tady na tribuně sedělo na lavicích mnoho gentlemanů; mluvili spolu s mírně horečnatým vzrušením a ti, kdo si nemohli tak dobré místo s výhledem dovolit, měnili dole svým přešlapováním louku v blátivou bažinku. Mezi nimi se prodírali pouliční prodavači a nabízeli za penci laciné knížečky s nejzajímavějšími posledními zpověďmi odsouzených, jiní prodávali z košíků s víkem slané i sladké pečivo. Všude kolem si pouliční bardové z plných plic vytyčovali zpěvem svoje území jako soupeřící kohouti a podupávali do rytmu nohama, aby se aspoň trochu zahřáli. Kejklíři a polykači ohně se pro pár pencí naopak potili, zatímco mezi přihlížejícími se hemžila menší armáda kapsářů a sytila se vyšívanými kapesníčky a šilinky.

Bylo to celé jako jeden velký karneval.

„Kde jste přišel k té monstrózní hrůze?“ zeptal se Carmichael. Goffe znejistěl. Dotkl se rukou klobouku, ale Carmichael jen zlehka potřásl hlavou. Na druhý pokus si Goffe tázavě zatahal za bělostnou loknu paruky a s výrazem nevěřícího ohromení sledoval, jak Carmichael zaujatě zvedl obočí.

„Ta je od Thompsona ze Strandu, Carmichaele. Sám jste mi tu firmu doporučil.“

„Opravdu? Tak to tedy šla jejich úroveň mezitím pěkně z kopce.“ Goffeovi spadla brada až na límec. „Jak dlouho už tu jste?“

„To vám povím, už aspoň hodinu, jinak bych absolutně nenašel místo.“ Goffeovi zvedla hrdost na vlastní výkon náladu. Vytáhl košík, který měl postavený mezi nohama, a celý rozzářený odklopil víko – Carmichaelovi se naskytl pohled na tři slibně vyhlížející láhve a dobrý tucet krásně vypečených vychladlých pájů. Usmál se a Goffe se malinko zarděl, když příteli podával po jednom od každého. Zklamat Carmichaela nebylo nic nesnadného. „A viděl jste ho už?“

Carmichael se nejdřív zhluboka napil, pak teprve odpověděl: „Jen jsem ho zahlédl, nic víc. Co je tam ostatně taky k vidění? Vězeňská kára, čím dál víc zavalená všelijakým hnusem, co na něj lidi házejí, tucet strážných a rakev. Přišel jsem zadem. Na cestě od Toweru je strašně moc lidí. Dovezou ho sem nejdřív tak za čtvrt hodiny.“

Goffe se pištivě zahihňal a zakousl se do páje. „Co myslíte, Carmichaele, jak to přijme? Vy jste už nad tím určitě musel přemýšlet, když jste se s ním tak dlouho přátelil.“

Carmichael si smetl z rukávu drobečky těsta. „Nu ano, chudák Lucius Adair. Jednou jsem potkal i lorda Keswicka, jeho otce, víte. To byl inteligentní člověk, penězi taky šetřit nemusel, jen se v něm po všech těch letech prožitých mimo dosah civilizace rozvinula jakási strašná brutalita. Kdyby to byl můj otec, možná bych ho taky zabil.“

Goffe se plácl do stehna tak hlasitě, že i pánové o lavičku výš ucítili, jak dřevo pod tím úderem zavibrovalo. „Tedy Carmichaele! Vy byste mohl učit snad i ďábla!“ Sjel očima po Carmichaelově nóbl modrém kabátu. Po něčem takovém taky dávno toužil. „Ale Adairovy kapsy vám chybět budou,“ dodal už tišeji. Carmichael jen pokrčil rameny a znovu se s pohledem upřeným před sebe napil. Najednou natáhl krk nepatrně dopředu a jako by strnul. Všímavému Goffeovi to samozřejmě neušlo. Zadíval se stejným směrem a dvakrát za sebou naprázdno polkl. „Copak se děje? To už jedou?“

„Ne, to ještě ne. Ale vidíte toho muže o tři lavice níž, úplně na kraji?“

Goffe si otřel ústa a zadíval se tam. „Myslíte toho hubeného, zády k nám? Co vypadá jako pastor? Z takového místa toho moc neuvidí.“

„Ten člověk, milý Goffe,“ protáhl Carmichael, „to je Charles Penhaligon, a než dojíme ty vaše skvělé páje, bude z něj nový lord z Keswicku.“

„Ale ne!“ vydechl Goffe s neskrývaným potěšením. „Tak to je pan bratr! A jeho tedy taky znáte?“

„Viděl jsem ho asi dvakrát nebo třikrát. Je to takový podivín. Gentlemana hraje docela slušně, ale mně připadá tak trochu mimo. Pitvá mrtvá zvířata a říká tomu věda.“

Goffe se otřásl. „To je ale nechutná famílie. A podívejte! Támhle už asi uviděli káru. Tak to už nebude trvat dlouho, a pan baron Adair nám na tyburnské šibenici pěkně zatancuje!“

Dav se chvěl vzrušením, a čím víc lidí spatřilo procesí vedené vojáky od Toweru, tím víc pokřiku a hvízdání se z řad diváků ozývalo. Kejklíři a zpěváci nechali svých představení a taky natahovali krky, aby něco zahlédli. Goffe postřehl u spodní části tribuny pěknou okatou ženu s vykasanými sukněmi. Pěsti měla zaťaté a rudě nabarvené rty pootevřené, jako by vrčela. Goffe se mimoděk olízl. „Taková událost přitáhne i poběhlice, co?“

Carmichael přikývl. „Poprava šlechtice? No to víte, to jistě. To je přece svátek pro kdekoho.“

V Charlesově chování bylo opravdu něco kněžského. Napomáhal tomu dojmu jednak tmavý oděv a jednak ostré rysy tváře a ledový pohled, jenž i v kolemjdoucích na ulici vzbuzoval pocit, že jsou podrobně zkoumáni, posuzováni a pak teprve propuštěni k odchodu. Všimla si ho i vypasená žena, která právě sestupovala dolů z vyšších řad tribuny; podívala se na jeho ruce, složené bezcílně na kolenou, využila toho a hodila mu do klína jeden z letáčků, které roznášela. „Jenom za penci, drahoušku.“ Oslovený zvedl hlavu a ona se zarazila, když spatřila ledově modré oči a bledou tvář toho mladého muže, i jeho pevnou bradu s tmavým strništěm a ostře vysedlé lícní kosti. Hned se ale zase vzpamatovala. „Co slovo, to perla, pane, všechno přesně zapsáno během soudu. Hrozná vražda! A on pak ještě pořezal i služebnou, to víte? Málem ji taky zabil!“ Spiklenecky na něj mrkla.

„Já to nechci,“ řekl Charles.

„Ale no tak, chlapče, vždyť je to jen za penci.“ Prohrábla si rukou lokny. Charles se na ni znovu podíval a cosi v jeho očích ji přimělo o krok ustoupit. Cosi neúprosného. „Řekl jsem, že to nechci.“

„No dobře, dobře,“ vyhrkla ta žena, popadla papír zpátky a hrnula se k růžolícímu tlouštíkovi, který už na ni dychtivě mával mincí. Nemohla si ale pomoci a stejně se po tom člověku ještě ohlédla. Ta jeho strnulost byla uprostřed ostatních nedočkavců tak zvláštní.

Štíhlý mladík znovu složil ruce do klína a upíral zrak na manžety rukávů. Výkřiky a sílící hukot davu mu prozradily, že vůz s odsouzeným už se blíží. Ze všech stran se ozýval povyk a smích. Pak hlasy umlkly, ticho se šířilo od šibenice jako kruhy na vodě. Charles zvedl hlavu. Jeho bratr Lucius Adair stál na katově káře a na tu dálku vypadal menší. Před ním stál kněz ze žaláře. Addieho rty se pohybovaly, jako by nepřetržitě odříkával modlitbu, ale po chvíli zesílil hlas.

„Lidé dobří…,“ začal. Charlese napadlo, jestli ho Addie mezi ostatními zpozoroval. Ale vždyť je to jedno. Řekl jsem mu, že sem přijdu, a slib jsem splnil. Nespouštěl z té malé postavy oči. Addiemu se vždycky líbilo, když se na něj lidé dívali. Tak teď si to může vychutnat. „Jdu na smrt jako provinilec.“ Ozval se souhlasný jásot a Adair měl co dělat, aby ho bylo slyšet i dál. „Nejsem ale vinen zločinem, z nějž mě nařkli.“ Dupot a kletby ze všech stran. Charles už ani nečekal, že by se bratr nyní přiznal. Lidé hučeli a pokřikovali. Charlesovo opovržení vlastním bratrem teď propuklo naplno. Udělal z jejich rodiny veřejnou zábavu, medvěda na řetězu. Když si Charles předtím hledal místo k sezení, potkal ženu, která hrála na flašinet. Teď měl pocit, že ho ta pouťová odrhovačka do konce života neopustí. A jeho bratr pokračoval: „Ano, zhřešil jsem. Neobviňuji nikoho jiného nežli sebe, a kéž se Bůh smiluje nad mou duší!“

Teprve s posledními slovy zvedl hlas, který se zachvěl. Dav se rozdělil na ty, kteří jásali, a ty, kteří jej proklínali. Hlasitý smích i nadávky se vlnily nad hlavami diváků. Addie nastavil ruce, aby jej mohli spoutat, a zdálo se, jako by se zapotácel. Charles polkl. Mezi ostatními si všiml muže, který se na něj upřeně díval. Adair už uniknout nemůže, ale dokázal bych se vytratit já? Mohl bych se vzdát titulu, který mi připadne, až kat vykoná svou práci, a změnit si jméno. Ano, to bych mohl.

Kat musel Adaira přidržet, aby neupadl, a než mu přetáhl přes hlavu kuklu a nasadil oprátku, něco mu zašeptal do ucha. Charles měl pocit, jako by mu popravčí kukla zakryla vlastní obličej. Hleděl na zlověstný trojúhelník šibenice, viděl stovky, snad tisíce lidí kolem, ale zároveň jako by to všechno zmizelo a zbyla jen ta černá tkanina, bolest od provazu zakousnutého za zády do zápěstí, tíha zatím volné smyčky kolem krku, vlastní přerývaný dech přitahující látku ke rtům. A její puch, puch mnohých jiných lidí, doslova vyděšených k smrti.

Smyčka se pevně stáhla a Charles cítil, jak se mu vlastní dech zadrhl v hrdle, když bratrovy nohy začaly křečovitě kopat ve vzduchu. Zvedl ruku k límečku a povolil ho ve snaze pořádně se nadechnout. Všichni kolem něj teď nesnesitelně řičeli, dav se nechával unášet na vlnách euforie. Ten řev se mu v uších smísil s divokým tepem vlastní krve. V ústech měl hořkou pachuť. Kat popadl Adaira za nohy a vší silou prudce trhl. Charles cítil, jak se mu hrdlo stahuje ještě víc, jako kdyby mu nějaká neviditelná příšera tiskla prackami na jazylku, a čekal, kdy uslyší to prasknutí. Dvě minuty, možná i tři. Celá věčnost.

Zoufalé zmítání ustalo, lidé jásali a hvízdali a Charles teprve teď zalapal po dechu. Sklonil hlavu a čekal, až se mu srdce uklidní.

Pak tělo sundali a kat hned začal provaz řezat na malé kousky a prodávat je všem, komu se podařilo prodrat dostatečně blízko.

Když Charles konečně dokázal znovu zvednout oči, spatřil, jak mrtvého právě převalují do rakve. Na ní se okamžitě usadil chlapík, kterého Charles letmo znal z přednášek anatomie. Jako když si pes hlídá kost. Budou si mí známí lámat hlavu s pitváním mého bratra? Možná, chvilku. Jenže mrtvoly jsou vzácnost. Takže se jim v tom ani nebudu pokoušet zabránit. Adair měl na sobě stejný semišový kabát a hedvábnou vestu jako včera večer; teď už jeho svršky náležejí katovi.

Charles se zhluboka nadechl a vstal. Davy už se pomalu rozcházely. Představení skončilo; bylo načase vrátit se ke všedním, každodenním záležitostem.

Kdosi mu zaklepal na rameno. „Takže tohle z vás učinilo lorda Keswicka, pane?“

Charles k němu stočil ledové oči. „Cože?“

Chlap znejistěl a sjel pohledem přes Charlesovo rameno směrem, kde předtím seděli Carmichael a Goffe. „Jeden – támhle byl – říkal, že jste ten bratr, že to vy po něm zdědíte všechny ty peníze. Z toho nebude nic dobrýho, z toho vašeho titulu.“ Potřásl hlavou. „Ale stejně už jste zdědil špatnou krev, že jo.“ V očích se mu zablýsklo; na rtech mu seděl uslintaný hlad.

Charles si natahoval rukavice a ruce se mu při tom třásly jen nepatrně. To je zvláštní, jaké účinky mají emoce na fyzické tělo. To by mě zajímalo, co bych našel ve vlastní krvi, kdybych si ji teď hned mohl sám odebrat.

„To se zmýlil,“ řekl a neochvějně se na toho chlapa díval. Ten se přestal usmívat a znejistěl, snad i dostal strach. „Tak to se omlouvám, pane. A odpusťte mi to vyptávání. Určitě jste se mnou zajedno. To víte, o tom si všichni budou ještě dlouho vykládat.“

„To jistě, a je mi líto lorda Keswicka, že s tím musí být spojován.“

„Přesně, pane. Ještě jednou se hluboce omlouvám, pane.“ Charles vykročil, ale chlap na něj ještě zavolal: „A jak se teda jmenujete, pane?“

Charles vteřinu mlčel. „Já jsem Gabriel Crowther,“ řekl pak a zmizel mezi lidmi.

Léto roku 1783 bylo ohromující a zlověstné a taky plné zvláštních úkazů; krom děsivých povětroňů a bouřek, které lekaly lidi v kdekterém hrabství, visel celé týdny nad naší vlastí i nad celou Evropou a dokonce i nad okolními moři podivný opar nebo kouř, který působil vskutku velmi kromobyčejně, nepodoben ničemu, co lidstvo pamatuje. Dle svého deníku jsem zjistil, že tento podivný jev trval ode dne 23. června až do 20. července včetně, přičemž vítr během té doby stáčel se každou chvíli jinam, avšak neučinil v povětří pražádné změny.

Gilbert White, Historie přírody a starobylých památek Selbornu, 1789

Univerzity nevyučují všechno, a proto musejí lékaři vyhledávat staré báby, cikány, kouzelníky, kočovné tlupy, životem protřelé zbojníky a podobné vyvržence a učit se i od nich. Znalosti spočívají ve zkušenostech.

Theophrastus von Hohenheim (1493/4–1541), známý též jako Paracelsus

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

ÚVOD

mapa

PŘEDMLUVA

ČÁST I

ČÁST II

ČÁST III

ČÁST IV

ČÁST V