.

Citace z Bible vychází z ekumenického překladu z roku 1985.

Překlad úryvků ze Ztraceného ráje Johna Miltona nevychází ze starších českých překladů, ale je rovněž dílem překladatele knihy.

© Andrew Pyper Enterprises, Inc., 2013

Translation © Jindřich Manďák, 2013

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-574-9

.

Pro Maude

.

Po zemi kráčejí miliony duchů

Neviděných, ať bdíme či spíme

JOHN MILTON

Ztracený ráj

.

Včera v noci jsem měla zase ten sen. Až na to, že to není sen. Vím to, protože když ke mně přichází, jsem ještě vzhůru.

Je tu můj stůl. Mapa na stěně. Plyšová zvířátka, se kterými si už nehraju, ale nechci ranit tátovy city tím, že bych je strčila do přístěnku. Mohla bych být v posteli, mohla bych tu jen tak stát, hledat chybějící ponožku. A najednou jsem pryč.

Tentokrát to není tak, že mi to jen něco ukáže. Přenese mě to odtud TAM.

Stojím na břehu hořící řeky. V hlavě mi bzučí tisíce vos. Rvou se a umírají uvnitř mé lebky, jejich těla se kupí zezadu proti mým očím. Bodají a bodají.

Tátův hlas. Někde na druhé straně řeky. Volá moje jméno.

Nikdy dřív jsem v jeho hlase neslyšela takový tón. Je tak vyděšený, že to nedokáže skrýt, přestože se o to snaží (VŽDYCKY se snaží).

Kolem pluje ten mrtvý chlapec.

Obličejem dolů. A tak čekám, až se mu vynoří hlava, ukážou se otvory v místech, kde míval oči, řekne něco modrými rty. Je to jedna z těch strašných věcí, k níž by ho to mohlo přimět. Ale on jen propluje kolem jako kus dřeva.

Nikdy předtím jsem na tomhle místě nebyla, ale vím, že existuje.

Řeka tvoří hranici mezi tímto světem a tím Druhým světem. A já jsem na nesprávné straně.

Za mnou je temný les, ale není tím, čím se zdá být.

Snažím se dostat na tu stranu, kde je táta. Smočím prsty u nohou ve vodě a ta zpívá bolestí.

Náhle jsou tu paže, které mě táhnou zpět. Vlečou mě mezi stromy. Mají dotek lidských paží, ale to, co mi vráží prsty do úst, není člověk. Nehty, které mě drásají v krku. Kůže, která má pachuť hlíny.

Ale těsně předtím, předtím než se octnu zpátky ve svém pokoji s chybějící ponožkou v ruce, si uvědomím, že jsem odtamtud volala tátu právě tak, jako on z druhé strany volal mě. Celou dobu jsem mu opakovala jedno a totéž. Ne slovy, která by vycházela z úst a nesla se vzduchem, ale slovy vycházejícími z mého srdce, která se nesla zemí, takže jsme je mohli slyšet jen my dva.

NAJDI MĚ

.

I

NESTVOŘENÁ NOC

1

Řady tváří. V každém semestru mladší a mladší. Ovšem jsem to pouze já, kdo stárne mezi posluchači prvního ročníku, kteří přicházejí a odcházejí, je to iluze, jako když se díváte zadním okénkem auta a připadá vám, že krajina se vzdaluje od vás, a ne vy od ní.

Tuhle látku přednáším dost dlouho na to, abych si mohl pohrávat s podobnými úvahami a zároveň hovořit nahlas ke dvěma stovkám studentů. Je čas to shrnout. Ještě poslední pokus prodat alespoň několika z těch studentů ťukajících přede mnou do laptopů nádheru básně, jíž jsem víceméně zasvětil produktivní část svého života.

„A tím jsme skončili,“ říkám jim a odmlčím se. Čekám, až se prsty zvednou z klávesnic. Zhluboka se nadechnu špatně cirkulujícího vzduchu v posluchárně a pociťuji jako vždy pustošivý smutek, jenž se dostavuje, když přednesu závěrečné verše poemy.

Pár upřímných slz jsem rychle setřel;

Po celém světě si mohli zvolit místo

Odpočinku, a Prozřetelnost byla jim vůdcem:

A ruku v ruce bezcílně a zvolna,

Edenem kráčeli osaměle.

Při těchto slovech cítím vedle sebe svou dceru. Od narození – a dokonce ještě předtím jako pouhá idea dítěte, které jsem chtěl jednou mít – je to Tess, s kým ve svých představách vždy vycházím ruku v ruce z té zahrady.

„Osamělost,“ pokračuji. „To je skutečná podstata celého tohoto díla. Nikoli dobro versus zlo, nikoli kampaň k ‚ospravedlnění cest božích před člověkem‘. Je to ten nejpřesvědčivější argument, který máme, dokonce přesvědčivější než kterýkoli jiný obsažený v samotné Bibli, že peklo je skutečné. Ne jako ohnivá propast, ne jako místo nad námi či pod námi, nýbrž v nás, jako místo v naší mysli. Poznat sám sebe a posléze snášet věčnou připomínku vlastní osamělosti. Být zavržen. Osaměle bloudit. Co je skutečné ovoce prvotního hříchu? Osobitost! Právě tady jsou naši ubozí novomanželé ponecháni, sice spolu, ale v osamělosti plynoucí ze sebeuvědomění. Kam teď mohou jít? ‚Kamkoli!‘ praví had. ‚Patří jim celý svět!‘ A přesto jsou odsouzeni k tomu, aby si zvolili svou vlastní ‚osamělou pouť‘. Je to strašná, ba děsivá cesta. A dnes, stejně jako tehdy, ji každý z nás musí podstoupit.“

Zde udělám další, ještě delší přestávku. Dost dlouhou na to, abych riskoval, že to bude považováno za konec a někdo může vstát, nebo sklapnout laptop, případně vykřiknout či zakašlat. Ale nikdy se to nestane.

„Položte si otázku,“ říkám a uvolňuji stisk Tessiny imaginární ruky. „Kam byste teď šli, kdybyste ráj nechali za sebou?“

Téměř okamžitě vyletí vzhůru jedna ruka. Děvče skoro úplně vzadu, které jsem nikdy nevyvolal, ba dokonce jsem si ho dosud ani nevšiml.

„Ano?“

„Bude tato otázka u zkoušky?“

Jmenuji se David Ullman. Přednáším na katedře anglistiky Kolumbijské univerzity na Manhattanu jako specialista na mytologii a židovsko-křesťanské náboženské příběhy, třebaže mým zdrojem obživy, textem, jehož kritická studie ospravedlňuje mou příslušnost k Ivy League a pozvání na různé zbytečné a nákladné akademické akce po celém světě, je Miltonův Ztracený ráj. Padlí andělé, pokušení hadem, Adam a Eva a prvotní hřích. Epická báseň ze sedmnáctého století vypravuje biblické události, jenže s dovedně posunutou perspektivou, která jako by propůjčovala sympatie Satanovi, vůdci vzbouřených andělů, kteří už měli až po krk nerudného, autoritářského Boha, osamostatnili se a věnovali se vyvolávání problémů v životě lidských bytostí.

Je to zvláštní (zbožný člověk by dokonce mohl říct licoměrný) způsob obživy: trávím svůj život vyučováním věcí, v něž nevěřím. Biblický učenec – ateista. Expert na démony, který věří, že zlo je lidský vynález. Píšu eseje o zázracích (uzdravených malomocných, proměně vody ve víno, vymítání ďábla), ale nikdy ale nikdy jsem nebyl svědkem kouzelnického triku, který bych nedokázal prokouknout. Mé ospravedlnění těchto zjevných rozporů spočívá v tom, že jsou věci, které pouze nesou určitý význam, aniž by ve skutečnosti existovaly. Ďábel, andělé. Nebe. Peklo. Jsou součástí našeho života, i když jsme je nikdy nespatřili a nespatříme, nedotkneme se jich, nedokážeme, že jsou skutečné. Věci, které mají původ v naší hlavě.

Mysl je svérázné místo a v ní si každý

Může nebe z pekla udělat, a peklo z nebe.

Tolik John Milton, když promlouvá skrze Satana ve svém nejskvělejším díle. A já náhodou věřím, že ten starouš – oba starouši – mají pravdu.

Vzduch v areálu Morningside Columbijské univerzity je nasáklý stresem zkouškového období a jen částečně pročištěný newyorským deštěm. Právě jsem skončil svou závěrečnou přednášku jarního semestru, což je záležitost, která pokaždé přinese jakousi hořkosladkou úlevu, vědomí, že skončil další akademický rok (příprava na přednášky, úřední hodiny a hodnocení jsou prakticky za mnou), ale že jsem zároveň o rok starší (a naskočila mi vyšší číslice na životním tachometru). Nicméně na rozdíl od mnoha zhýčkaných nespokojenců, kteří mě v pedagogickém sboru fakulty obklopují a vyskakují na schůzích výboru katedry s nicotnými procedurálními připomínkami, pořád učím rád, stále mám rád studenty, kteří se poprvé setkávají s literaturou pro dospělé. Ano, většina z nich je tu jenom v jakési přípravce na něco, co jim vydělá slušné peníze (přípravce na medicínu, přípravce na práva, přípravce na bohatý sňatek), ale většina z nich ještě není úplně mimo dosah. Jestliže mimo můj dosah, pak ne mimo dosah poezie.

Je po třetí. Čas přesunout se po dlážděném nádvoří do pracovny, vypadnout ze spárů haldy posledních semestrálních prací provinile nakupených na stole v přední části posluchárny a poté zamířit na Grand Central, kde se mám setkat s Elaine O’Brienovou při našem každoročním drinku v Oyster Baru při příležitosti ukončení semestru.

Třebaže Elaine přednáší na katedře psychologie, je mi bližší než kdokoli z katedry anglistiky. Vlastně je mi bližší než kdokoli, koho v New Yorku znám. Je stejně stará jako já – udržovaná, squashem a půlmaratony vytrénovaná třiačtyřicítka, vdova, neboť jejího manžela skosila zčistajasna před čtyřmi lety mozková mrtvice, téhož roku, kdy jsem nastoupil na Kolumbii. Hned se mi zalíbila. Měla jakýsi seriózní smysl pro humor: nevypráví často vtipy, ale pozoruje absurdity světa a přidává k nim postřehy, které určitým způsobem dodávají naději, a přitom jsou zdrcující. Řekl bych, že je to i nenápadně krásná žena, i když jsem ženatý – každopádně dnes ještě ano – a přiznání tohoto druhu obdivu ke kolegyni a příležitostné kamarádce u drinku by mohlo být, jak univerzitní kodex chování s oblibou označuje prakticky veškerou lidskou komunikaci, „nepatřičné“.

Přitom však mezi O’Brienovou a mnou není nic ani vzdáleně nepatřičného. Žádný letmý polibek, než nastoupí do metra na trase New Haven, žádné koketní spekulace o tom, co by se mohlo stát, kdybychom zaskočili do pokoje v nějakém hotelu ve středu města a zjistili, jen tak pro jednou, jak na tom jsme v posteli. Nebrání nám v tom potlačování touhy – alespoň já si to myslím – a není to až tak úplně kvůli tomu, že oba ctíme můj manželský slib věrnosti (vzhledem k tomu, že má žena ten svůj hodila před rokem za hlavu kvůli tomu namyšlenému pitomci, tomu samolibému fyzikovi zabývajícímu se teorií strun Willu Jungerovi). Myslím si, že O’Brienová a já (je „Elaine“ až po třetím martini) to nestrkáme tím směrem, protože se obáváme, že bychom mohli pokazit to, co už máme. A co máme? Hluboký intimní vztah, třebaže bez sexu, jaký jsem od dětství, a možná vůbec, nepoznal ani s mužem ani se ženou.

I tak mám za to, že O’Brienová a já udržujeme po delší část našeho přátelství určitý poměr. Když jsme spolu, mluvíme o věcech, o nichž už s Diane nějakou dobu nemluvím. U O’Brienové je to dilema její budoucnosti: bojí se vyhlídky osamělého stáří, ale přitom si uvědomuje, že si zvykla být samostatná a hovět svým návykům. Žena „stále víc neprovdatelná“, jak to formuluje.

U mě je to temný mrak deprese. Spíš bych měl říct toho, co se zdráhavě cítím povinen podle diagnózy poloviny lidstva nazývat depresí, i když to podle všeho mému případu tak úplně neodpovídá. Celý život mě pronásledují nevysvětlitelné chmury, přes úspěšnou kariéru, zprvu slibné manželství a největší štěstí vůbec, mé jediné dítě: bystrou a milou dcerku, která se narodila po těhotenství, o němž všichni lékaři tvrdili, že nikdy nedospěje k porodu, což je jediný zázrak, který jsem ochotný uznat jako skutečný. Když přišla Tess na svět, chmury nakrátko zmizely. Ale když přestala být batoletem a vešla do povídavého školního věku, vrátily se, ještě hladovější než dřív. Ani má láska k Tess, dokonce ani její šeptaná přání, když jsem ji ukládal ke spaní, Tatínku, nebuď smutný, je nedokázala udržet v patřičných mezích.

Vždycky jsem měl pocit, že se mnou něco není úplně v pořádku. Nic, čeho byste si navenek všimli – jestli nějaký jsem, pak „vytříbený“, jak mě s pýchou popisovala Diane, když jsme spolu začali chodit, a teď používá stejný výraz tónem, který v sobě má kritický podtext. Ani uvnitř v sobě nehýčkám sebelítost či frustrovanou ctižádost, což je u akademika atypický stav. Ne, moje stíny vycházejí z mnohem neuchopitelnějších zdrojů, než o jakých se píše v učebnicích. A co se týče mých příznaků, mohu v seznamu varovných signálů naznačujících ohrožení duševního zdraví vylepeném na dveřích vagonů metra zaškrtnout pouze několik, pokud vůbec něco. Popudlivost nebo agresivita? Jedině když sleduji zprávy. Nechutenství? Ne. Neúspěšně se pokouším shodit pět kilo už od té doby, co jsem dostudoval. Potíže se soustředěním? Živím se četbou básní evropských klasiků a písemných prací studentů – soustředění je moje profese.

Trápí mě spíš přítomnost něčeho nedefinovatelného než nepřítomnost něčeho, co by mi ubíralo spokojenost. Pocit, že mám neviditelného společníka, který mě provází životem, čeká, kdy se bude moci chopit příležitosti a navázat těsnější spojení, než jaké dosud má. V dětství jsem se tomu marně pokoušel přisoudit osobnost, chovat se k tomu jako k „imaginárnímu příteli“, kterého si děti občas vykouzlí. Jenže můj průvodce jen provázel – nehrál si, nechránil, ale ani neutěšoval. Jeho jediný zájem spočíval – a dosud spočívá – v poskytování temného doprovodu, zlověstného ve svém mlčení.

Profesorská sémantika, snad, ale mně to zní spíše jako melancholie než jako něco tak klinického jako chemická nerovnováha deprese. To, co Robert Burton ve své Anatomii melancholie (vydané před čtyřmi sty lety, v době, kdy Milton začínal načrtávat svého Satana) nazval „rozmrzelost ducha“. Je to, jako by mě po celý život doprovázel přízrak.

O’Brienová už mi prakticky přestala navrhovat, abych navštívil cvokaře. Už si příliš zvykla na mou odpověď: „K čemu, když mám tebe?“

Neubráním se přitom úsměvu, který se však okamžitě vytratí při pohledu na Willa Jungera, jenž schází po kamenných schodech dolní knihovny. Mává na mě, jako bychom byli přátelé. Jako by to, že posledních deset měsíců šuká mou ženu, bylo něco, co mu momentálně vypadlo z paměti.

„Davide! Máš chvilku?“

Jak ten chlap vypadá? Prohnaně a neskutečně masožravě. Jako něco s drápy.

„Další rok,“ říká teatrálně udýchaný.

Zašilhá na mě, vycení zuby. Předpokládám, že tohle je ten výraz, který byl vnímán jako „okouzlující“ při jeho prvních kávách s mou ženou po hodině jógy. To bylo slovo, které použila, když jsem položil klasickou první, vždy zbytečnou otázku paroháče. Proč on? Pokrčila rameny, jako by nepotřebovala důvod, jako by ji překvapilo, že já ano. „Je okouzlující,“ řekla nakonec a nechala to slovo doznít, jako když se motýl rozhodne, na kterém květu spočine.

„Poslyš, nechci, aby s tím byly problémy,“ začíná Will Junger. „Prostě mě mrzí, jak se to všechno vyvrbilo.“

„A to je jak?“

„Prosím?“

„Jak se to všechno vyvrbilo?“

Vyšpulí dolní ret a vypadá ublíženě. Strunová teorie. Na to stačí, o tom vykládá Diane poté, co se z ní odvalí. Jak je veškerá hmota, když ji sloupáte na samý základ, spojena neskutečně mrňavými strunami. Nevím, jak hmota, ale věřil bych, že se z nich skládá celý Will Junger. Neviditelná vlákna, která zvedají jeho obočí a koutky jeho úst, zkušeně vedená loutka.

„Snažím se tu chovat jako dospělý člověk,“ říká.

„Máš nějaké děti, Wille?“

„Děti? Ne.“

„Ovšemže nemáš. A nikdy mít nebudeš, ty sobecký fracku,“ říkám a zhluboka do sebe vtahuji vlhký vzduch. „Snažíš se tu chovat jako dospělý člověk? Jdi do hajzlu. Myslíš si, že tohle je scéna v nějakém alternativním dramatu, na které jsi vzal mou ženu do Village, nějaká snůška lží, o níž ten chlap z Times řekl, že je naturalisticky sehrána. Jenže ve skutečném životě? Jsme špatní herci. Jsme grázlové, kteří skutečně ubližují. Ty to necítíš, ty bys toho nebyl schopen, ale bolest, kterou nám způsobuješ – způsobuješ mé rodině – ničí naše životy, to, co společně máme. Co jsme měli.“

„Poslyš, Davide. Já…“

„Já mám dceru,“ válcuji ho dál. „Děvčátko, které ví, že něco není v pořádku, klouže do té temnoty a já nevím, jak ji z ní vytáhnout. Máš ponětí, co to je sledovat, jak tvé dítě, tvé všechno, trpí? Samozřejmě, že nevíš. Jsi prázdný. Summa cum laude sociopat, který vykládá doslova o ničem. Neviditelné struny! Nejsi specialista na nic. Chodící a mluvící prázdnota.“

Neměl jsem v úmyslu ze sebe tohle všechno vychrlit, ale jsem rád, že jsem to udělal. Později si budu přát, abych naskočil do nějakého stroje času a vrátil se do tohoto okamžiku, jen abych pronesl lépe propracovanou urážku. Ale pro tuto chvíli mám docela dobrý pocit.

„Je zvláštní, že to o mně říkáš,“ namítne.

„Zvláštní?“

„Ironické. To je možná lepší výraz.“

„Ironický není nikdy lepší výraz.“

„Mimochodem, byl to Dianin nápad, abychom si promluvili.“

„Lžeš. Diane ví, co si o tobě myslím.“

„A víš, co si ona myslí o tobě?“

Struny loutky se zvednou. Will Junger předvádí nečekaný triumfální úsměv.

„Nejsi tady,“ exceluje. „Tak to Diane říká. ‚David? Jak já mám vědět, jak se David cítí? Není tady.‘“

Na to není odpověď. Poněvadž je to pravda. Je to rozsudek smrti nad naším manželstvím a není v mých silách chybu napravit. Nejde o workoholismus, milenecké zálety či posedlost nějakým koníčkem, ani o odstup, k němuž se muži rádi uchylují, když se dovlečou do středního věku. Jedna moje část – ta, kterou Diane potřebuje – tu už prostě není. V poslední době mohu být ve stejné místnosti, ve stejné posteli, a když po mně sáhne, je to jako pokoušet se uchopit měsíc. Rád bych věděl, kde ta chybějící část je, a modlil bych se za to, aby mi to někdo řekl, kdybych se domníval, že modlení skutečně funguje. Co jsem to za sebou nechal? A s čím jsem nikdy ani nezačal? Jak pojmenovat toho parazita, který se na mně nenápadně přiživuje?

Zpoza mraků vylézá slunce a náhle se celé město koupe v páře, schody do knihovny se blyští. Will Junger nakrčí nos. Je to kocour. Teď to vidím, příliš pozdě. Černý kocour, který mi zkřížil cestu.

„Bude horký den,“ říká a ubírá se pryč do vzešlého jasu.

Míjím bronzovou sochu Rodinova Myslitele („Vypadá, jako by ho bolely zuby,“ prohlásila o něm kdysi oprávněně Tess) a vcházím do Filozofické haly. Moje pracovna je ve třetím podlaží. Stoupám po schodech a přidržuji se zábradlí, protože mě nenadálé horko vyčerpává.

Když vystoupám do svého podlaží, přepadne mě tak intenzivní pocit závratě, že šátrám po stěně a chytám se cihlové zdi. Tu a tam mívám podobné záchvaty paniky, které mě na chvíli připraví o dech. Moje matka tomu říkávala „záchvat závratě“. Ale tohle je něco úplně jiného. Zřetelný pocit pádu. Ne z výšky, nýbrž do jakéhosi prostoru bez hranic. Do propasti, která pohlcuje mě, budovu i svět jediným nemilosrdným polknutím.

Pak to zmizí. Jsem rád, že nikdo nebyl svědkem toho, jak spontánně objímám zeď.

Až na ženu sedící na židli u dveří mé pracovny.

Na studentku příliš stará. Na členku akademické obce příliš dobře oblečená. Zpočátku jí hádám kolem pětatřiceti, ale když přicházím blíž, zdá se být starší, kosti jí přespříliš vystupují, předčasné stárnutí z nesprávného stravování. Vlastně vypadá vyhladověle. Ostré hrany, které její na míru šité šaty a dlouhé obarvené černé vlasy nedokážou skrýt.

„Profesor Ullman?“

Přízvuk má evropský, ale tak nějak obecně. Mohla by to být Amerikou ochucená Francouzka, Němka nebo Češka. Přízvuk, který spíš zakrývá původ, než aby ho odhaloval.

„Dnes nemám úřední hodiny.“

„Jistě. Přečetla jsem si cedulku na vašich dveřích.“

„Jste tady kvůli nějakému studentovi? Chodí vaše dítě na moje přednášky?“

Tenhle scénář je mi důvěrně známý: matka stíhačka si vzala třetí hypotéku, aby dostala své dítě na špičkovou univerzitu, a přichází úpěnlivě orodovat za velenadějného dvojkaře. Jenže už ve chvíli, kdy se ženy ptám, jestli jí jde o tohle, vím, že to tak není. Je tu kvůli mně.

„Ne, ne,“ odpovídá a odhrnuje si z obličeje zbloudilý pramen vlasů. „Jsem tady, abych předala pozvání.“

„Moje schránka je v přízemí. Všechno, co je mi adresováno, můžete nechat v recepci.“

„Ústní pozvání.“

Vstává. Vyšší, než jsem očekával. A třebaže vsedě vypadala tak znepokojivě hubená, není na její postavě žádná zjevná ochablost. Ramena drží široko od sebe, její ostrá brada míří ke stropu.

„Mám schůzku ve městě,“ říkám, ale přitom již sahám na kliku, abych otevřel dveře. A ona už mi stojí za zády, aby mě následovala dovnitř.

„Bude to jen chvilka, pane profesore,“ říká. „Slibuji, že nepřijdete pozdě.“

Moje pracovna není velká, vzhledem k poličkám nacpaným knihami a stohům papírů se prostor ještě zmenšuje. Vždycky jsem měl pocit, že to místnost zútulňuje, dělá z ní jakési hnízdečko učence. Ale dnes odpoledne, dokonce i když zapadnu do židle za pracovním stolem a Hubená Žena sedí na obstarožní lavici, z níž mí studenti žádají o prodloužení termínu nebo žadoní o lepší známky, mi připadá těsná.

Žena si uhlazuje sukni. Prsty má příliš dlouhé. Jediný šperk, který nosí, je zlatý prsten na palci. Je tak volný, že se otáčí pokaždé, když pohne rukou.

„Bylo by zřejmě na místě se představit,“ říkám a překvapuje mě útočnost mého tónu. Uvědomuji si, že nevychází z pozice síly, nýbrž sebeobrany. Jako u nějakého zvířátka, které se nafukuje, aby u predátora vytvořilo iluzi divokosti.

„Moje skutečné jméno je informace, kterou bohužel nemohu poskytnout,“ říká. „Mohla bych samozřejmě nabídnout nějaké falešné, nějakou přezdívku, ale jakékoli lži se mi příčí. Dokonce i neškodné lži společenské konvence.“

„To vás staví do velmi výhodné pozice.“

„Výhodné? Ale tohle není soutěž, pane profesore. Stojíme na stejné straně.“

„A jaká strana to je?“

Zasměje se tomu. Neduživé zachrčení bídně potlačovaného kašle. Obě ruce jí vylétnou vzhůru, aby si zakryla ústa.

„Váš přízvuk. Nějak se mi ho nedaří určit,“ říkám, když se ztiší a prsten přestane kroužit kolem palce.

„Žila jsem na mnoha místech.“

„Cestovatelka.“

„Spíš bloudím. Snad se to tak dá nazvat.“

„Výraz bloudění v sobě zahrnuje absenci cíle.“

„Opravdu? To určitě ne. Protože mě to přivedlo sem.“

Sklouzne dopředu, takže sedí na kraji lavice. Posunula se o šest sedm centimetrů, ale je to, jako kdyby si přisedla na můj stůl, prostor mezi námi je až neslušně těsný. Teď ji i cítím. Nezřetelný zemitý závan slámy, blízkost ustájeného dobytka. Na vteřinku mám pocit, že se nedokážu nadechnout bez viditelného projevu znechucení. A pak žena spustí. Její hlas úplně nepotlačuje pach, ale jaksi zmírňuje jeho intenzitu.

„Zastupuji klienta, který požaduje především diskrétnost. A v tomto konkrétním případě, jak nepochybně zjistíte, mě tento požadavek omezuje, abych vám sdělila pouze nezbytné informace.“

„Jen to, co je třeba vědět.“

„Ano,“ přitaká a vztyčí hlavu, jako by tuto frázi dosud nikdy neslyšela. „Jen to, co potřebujete vědět.“

„Což je?“

„Vaše odborné znalosti by pomohly mému klientovi v pochopení jednoho aktuálního případu, který má prvořadý význam. Proto jsem tady. Pozvat vás jako poradce, abyste poskytl svůj profesionální názor, své postřehy, cokoli, co budete považovat za důležité k tomu, abychom pochopili…“ Tady se odmlčí, jako by v duchu vybírala ze seznamu možných slov a nakonec se rozhodla pro to nejlepší z nedostatečného výběru. „Ten jev.“

„Jev?“

„Omluvte, prosím, tu vágnost.“

„Celé to zní velice záhadně.“

„Nezbytně ano. Jak jsem uvedla.“

Dál na mě hledí. Jako bych se na ni obracel s dotazy. Jako by to byla ona, kdo čeká, až nás posunu dál. Takže to udělám.

„Zmiňujete se o ‚případu‘. Čeho se přesně týká?“

„Přesně? To je za hranicemi toho, co jsem schopna říct.“

„Protože je to tajemství? Nebo proto, že tomu sama nerozumíte?“

„Ta otázka je oprávněná. Ale kdybych ji zodpověděla, prozradila bych víc, než co mi bylo uloženo odhalit.“

„Moc mi toho neposkytujete.“

„Riskuji, že překročím pokyny o mezích našeho rozhovoru. Musím vám říct, že toho, co vám mohu poskytnout, není moc. Vy jste odborník, pane profesore, ne já. Já jsem si k vám přišla pro odpovědi, pro váš názor. Nic z toho nemám.“

„Vy sama jste ten jev viděla?“

Polkne. Kůži na krku má tak napjatou, že vidím, jak se pod ní pohybuje ohryzek jako myš pod prostěradlem.

„Ano, viděla,“ kývne.

„A jaký na to máte názor?“

„Názor?“

„Jak byste to popsala. Ne profesionálně, ne jako odborník, ale vy osobně. Co si myslíte, že to je?“

„Ach, to bych nemohla říct,“ říká, vrtí hlavou a klopí oči, jako bych s ní flirtoval a ji to přivádělo do rozpaků.

„Proč ne?“

Zvedne oči a pohlédne na mě. „Protože pro to není žádné pojmenování, které bych mohla použít,“ říká.

Měl bych ji požádat, ať jde pryč. Všechna zvědavost, která se mě zmocnila, když jsem ji poprvé zahlédl před svou pracovnou, je tatam. Tento rozhovor teď nemůže vést jinam než k nějakému odhalení ještě větší bizarnosti, k žádné zábavné historce o návrhu bláznivé ženy, kterou bych mohl dávat k dobru na večírcích. Poněvadž ta žena není bláznivá. Poněvadž obvyklý ochranný závoj, který člověk pociťuje při krátkém setkání s neškodným excentrikem, byl stržen a já mám pocit, že jsem bez ochrany.

„Proč mě potřebujete?“ slyším se místo toho říkat. „Na světě je plno profesorů angličtiny.“

„Ale málo démonologů.“

„Tak bych sám sebe neoznačil.“

„Ne?“ zazubí se. Ukázka prchavého humoru má za cíl odvést pozornost od toho, že to myslí smrtelně vážně. „Jste renomovaný odborník na náboženské příběhy, mytologii a podobné věci, ne? Zvláště na zaznamenaný výskyt biblických zmínek o Odpůrci? Apokryfní dokumentaci o aktivitě démonů v dávném světě? Zmýlila jsem se snad při svém hledání?“

„Všechno, co říkáte, je pravda. Ale kromě oněch textů nevím o démonech či o podobných výmyslech zhola nic.“

„Jistěže! Neočekávali jsme, že budete mít zkušenosti z první ruky.“

„A kdo by měl?“

„Opravdu, kdo by měl! Ne, pane profesore, máme zájem pouze o vaši akademickou kvalifikaci.“

„Nejsem si jistý, jestli mi rozumíte. Já nevěřím.“

Jen se zamračí nad mým nedostatkem pochopení.

„Nejsem duchovní. Dokonce ani teolog, když na to přijde. Neakceptuji existenci démonů o nic víc než existenci Santa Clause,“ pokračuji. „Nechodím do kostela. Nedívám se na příběhy z bible či jakéhokoli jiného náboženského dokumentu jako na události, které se skutečně staly, a především ne na ty, které se vztahují k nadpřirozenu. Pokud potřebujete démonologa, doporučuji vám, abyste se obrátili na Vatikán. Možná že se tam ještě najdou někteří, kteří berou tyhle nesmysly vážně.“

„Ano.“ Znovu se zazubí. „Ujišťuji vás, že se najdou.“

„Pracujete pro tuto církev?“

„Pracuji pro agenturu s nezanedbatelným rozpočtem a rozsáhlou odpovědností.“

„Chápu to jako kladnou odpověď.“

Nakloní se dopředu. Její tupé lokty se slyšitelně setkají s koleny. „Vím, že máte schůzku. Stále ještě stihnete dojet na Grand Central včas. Mohu vám tedy přednést návrh svého klienta?“

„Počkejte. Neřekl jsem vám, že jedu na Grand Central.“

„Ne. Neřekl.“

Nehýbá se. Její nehybnost je podtržením toho, co řekla.

„Mohu?“ ptá se znovu, poté co se zdá, že uběhla celá minuta.

Opřu se zády o židli a pokynu jí, aby pokračovala. Už se nedá předstírat, že v tom mám na vybranou. Žena byla v posledních chvílích v místnosti snad ještě přítomnější, takže nyní účinně blokuje dveře jako vyhazovač v nočním klubu.

„Jakmile se vám to bude hodit, přepravíme vás do Benátek. Nejlépe už zítra. Budete ubytován v jednom z nejlepších hotelů tohoto starého města – v mém oblíbeném, smím-li to doplnit. Jakmile tam budete, zajdete na adresu, kterou obdržíte. Nebudeme požadovat žádný písemný dokument ani žádnou zprávu. Vlastně vás žádáme, abyste nesvěřoval své postřehy nikomu jinému než osobám, které budou přítomny na místě. To je všechno. Samozřejmě uhradíme veškeré výdaje. Let byznys třídou. K tomu honorář za konzultaci, o kterém doufáme, že ho budete považovat za rozumný.“

Nato vstává. Činí jediný krok, který je zapotřebí, aby přistoupila k mému stolu, vezme z hrnku na kávu pero a načmárá do poznámkového bloku vedle telefonu cifru. Je to částka, která překračuje třetinu mého ročního platu.

„Tohle mi vyplatíte za to, že poletím do Benátek a navštívím něčí dům? Otočím se a poletím zase zpátky? Je to tak?“

„V zásadě ano.“

„Co je to za hloupost?“

„Pochybujete o upřímnosti mé nabídky?“

„Doufám, že jste se neurazila.“

„Vůbec ne. Někdy zapomínám, že si někteří lidé potřebují věci ověřit.“

Sáhne do vnitřní kapsy saka. Pokládá na stůl bílou obchodní obálku. Bez adresy.

„Co je to?“

„Poukaz na letenku. Předplacená hotelová rezervace. Ověřený šek na čtvrtinu vašeho honoráře, zbytek bude vyplacen po návratu. A adresa, na niž se máte dostavit.“

Ruka se mi vznáší nad obálkou, jako by se domnívala, že kdyby se jí dotkla, představovalo by to zásadní krok.

„Přirozeně nebudeme nic namítat, když si s sebou vezmete svou rodinu,“ říká. „Máte manželku? Dceru?“

„Dceru ano. U manželky si nejsem tak jistý.“

Vzhlédne ke stropu a zavře oči. Potom recituje:

Sláva lásce manželské, tajemnému zákonu, pravému zdroji

Lidského potomstva, jediné vhodné věci

V Ráji ze všech věcí ostatních.

„Vy se také zabýváte Miltonem?“ ptám se, když znovu otevře oči.

„Ne na vaší úrovni, pane profesore. Jsem pouhá obdivovatelka.“

„Není mnoho příležitostných obdivovatelů, kteří ho znají nazpaměť.“

„Naučené vědomosti. To je můj dar. Třebaže jsem nikdy nezažila to, co básník popisuje. Lidské potomstvo. Jsem bezdětná.“

Toto závěrečné přiznání je překvapivé. Po vší té vyhýbavosti mi skoro se smutkem zcela dobrovolně předkládá tuto zcela soukromou skutečnost.

„Milton měl pravdu, když psal o radosti z potomstva,“ říkám. „Ale věřte mi, pokud jde o manželství, hodně se mýlil, když tvrdil, že má něco společného s rájem.“

Přikývne, i když podle všeho nikoli mé poznámce. Potvrdilo se jí něco jiného. Nebo snad prostě přednesla to, čím ji pověřili, a teď očekává mou odpověď. Takže jí odpovím.

„Moje odpověď zní ne. Ať už tu jde o cokoli, je to sice velmi zajímavé, ale zcela mimo mé pole působnosti. V žádném případě to nemohu přijmout.“

„Vy mi nerozumíte. Já tu nejsem proto, abych vyslechla vaši odpověď, pane profesore. Jsem tu, abych předala pozvání, nic víc.“

„Dobrá. Ale obávám se, že váš klient bude zklamán.“

„To se často nestává.“

Jediným pohybem se otočí. Vyjde z místnosti. Očekávám nějakou reakci, třeba Hezký den, pane profesore nebo zamávání kostnatou rukou, ale ona jen kráčí halou ke schodišti.

Zvedám se ze židle a vyběhnu ze dveří za ní, ale žena už je pryč.

Table of Contents

Titulná strana

I. NESTVOŘENÁ NOC

1

II. HOŘÍCÍ JEZERO

III. RÁJEM

JE LIBO DALŠÍ PORCI STRACHU?