Kristovci

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

KRISTOVCI

editor Ľubo Bechný

tvorivý tím

Terézia Rončáková

Emília Mihočová

Ľubo Bechný

spoluautori

Hedwiga Tkáčová-Hennelová

Eva Bechná

Rastislav Dluhý

tlač Alfa print s.r.o., Martin

vydal © VIFO - Ľubomír Bechný, Javorová 10 Žilina, v roku 2014 ako svoju 1. elektronickú publikáciu

www.kristovci.sk, lubobechny@gmail.com

ISBN 978-80-971462-2-1

„VŠETCI SME NA JEDNEJ LODI, NA ROZBÚRENOM MORI A NAVZÁJOM SME SI POVINNÍ NEKONEČNOU SVORNOSŤOU.“

(G. K. Chesterton)

ŽIJÚ MEDZI NAMI

Často zvykneme hovoriť, že doba, v ktorej žijeme, je zvláštna, plná zhonu, zmätkov, straty identity a absencie vzorov. Chýbajú osobnosti, ktoré by nám i našim deťom mohli byť príkladom a nezvratným dôkazom toho, že život je úžasné dobrodružstvo, ktoré sa dá žiť zmysluplne, čestne, bez podvodov, podrazov a zákulisných hier. Spoločne so skúsenými novinárkami Terézou Rončákovou a Emíliou Mihočovou sme sa vydali na cestu hľadania hrdinov života či osobností s charakterom. Hneď na začiatku cesty sme zistili, že žijú medzi nami a že ich počet je hojný. Sú to ľudia z mäsa a krvi, ktorí kráčajú životom bez falošných pozlátok a reklám. Aj oni padajú a vstávajú, robia chyby a mýlia sa. Povedali si však, že to skúsia, že zasvätia svoj život pravde a dobru.

S niektorými z nich vás chceme zoznámiť. Je medzi nimi lekár, učiteľ, výtvarník, spisovateľ, politik a dokonca aj jeden arcibiskup. Týchto ľudí z rôznych cirkevných denominácií spája viera v Ježiša Krista, ktorého sa rozhodli vo svojich životoch nasledovať. Preto sme im dali meno „Kristovci“. Nie sú to nedeľní kresťania, ktorí po východe z kostola prepnú skrytý vypínač, aby sa zaradili do davu. Sú to ľudia, ktorí sa za svoju vieru nehanbia a práve ňou napĺňajú svoj životný príbeh. Spolu s našimi spolupracovníkmi Hedwigou Tkáčovou-Hennelovou, Rasťom Dluhým a Evkou Bechnou sme vstúpili do ich domovov, aby sme sa dozvedeli, prečo robia to, čo robia a čo je hnacím motorom ich životov. V tejto knihe môžete vstúpiť do dvanástich ľudských príbehov. Chcem sa všetkým poďakovať za to, že nás bez predsudkov prijali a poodhalili nám kus svojej duše. Ďakujem aj nášmu priateľovi Danielovi Jurčovi, študentovi grafického dizajnu, ktorý sa s tvorivým zanietením vložil do prípravy knihy i korektorke Barbare Turčíkovej. Rovnako ďakujem všetkým podporovateľom – všetkým darcom, finančným i tým, ktorí nás povzbudzovali a modlili sa, aby sme tento projekt dotiahli do úspešného konca. Verím, že sa nám to vďaka Bohu a im všetkým podarilo v zmysle Kristových slov „majte lásku jedni k druhým“(1. Pt 4). Prosím, prijmite túto publikáciu ako dar i povzbudenie ku vzájomnej láske a svornosti.

Ľubo Bechný

KAROL MIKA

„ZA SVOJU VITALITU A DOBRÉ ZDRAVIE VĎAČÍM BOŽEJ MILOSTI.”

Karola Miku sme navštívili v jeho ordinácii, kde sme spravili niekoľko fotografií. Prijal nás v dobrej nálade, plný optimizmu a energie. Vo svojich 85 rokoch ešte pracuje na plný úväzok. Neskôr sme sa presunuli do jeho rodinného domu s nádhernou záhradou a domácou pracovňou. Je príjemný letný deň, vonku pospevujú vtáky a my sa snažíme prísť na to, ako je možné uchovať si takúto vitalitu.

MUDr. Karol Mika (1927), lekár tela i duše, zasvätil svojim pacientom v Banskej Bystrici celý život. Okrem funkcie praktického lekára aj veľa publikoval. Nielen v odborných časopisoch (Slovenský lekár, Naše liečivé rastliny), ale vydal aj niekoľko kníh, z ktorých určite poznáte Príhody pohotovostného lekára (1972) a Pohotovostný lekár zasahuje (1996). Pravidelne sa prihovára poslucháčom rádia Lumen, môžete ho však zazrieť aj v rôznych televíznych besedách, kde rád svedčí o svojej viere, zápale pre medicínu či o svojej láske k bylinkám. S manželkou Martou sú členmi zboru Cirkvi bratskej v Banskej Bystrici. Je otcom troch dcér – Renáty, Ľubice a Miroslavy. Dcéra Renáta zomrela ako 46-ročná.

Ľubo Bechný, Eva Bechná

Narodili ste sa v dvadsiatych rokoch minulého storočia. Aký to bol svet? Čo robili vaši rodičia?

Otec bol notár, mamička bola doma s nami, deťmi. Bola nesmierne nadaná, aj keď nemala možnosť získať žiadne vzdelanie.

Notár? Čo to vtedy znamenalo?

Za prvej republiky bol notár štátnym úradníkom, ktorý obhospodaroval päť – šesť obcí a všetko za ich obyvateľov zariaďoval. Môj otec sa vždy usiloval všetku administratívu spracovať maximálne efektívne, aby ušetril ľuďom čas i peniaze. Tak napríklad sobota bola vtedy pracovným dňom. Otec robil ľuďom rôzne prepisy pôdy. Za jednu sobotu vybavil na okresnom úrade 16 až 18 takýchto prípadov bez toho, že by sa tam jeho klienti museli osobne dostaviť. Dnes by prepísanie pár metrov pozemku trvalo možno aj rok.

Na rôzne dokumenty sa museli dávať kolky, ale chudobnému človeku mohli byť odpustené. On nielenže od takých ľudí kolky nepýtal, ale hneď za nich napísal aj žiadosť, aby im bola platba odpustená, a tzv. „svedectvo chudoby“ o tom, že sú skutočne v situácii, že nemôžu zaplatiť. Jedna vdova ostala sama na hospodárstvo, lebo v tom istom čase, keď ovdovela, jej jediného syna práve odviedli na vojnu. Otec v priebehu dvoch týždňov zariadil, že syna z vojny pustili. Takú mal právomoc, ktorú využíval v prospech miestnych ľudí.

Takisto bol v dedine akýmsi šerifom. Vybavoval veci právne aj výkonné. Zároveň sa snažil pôsobiť na ľudí aj výchovne. Ak boli niektorí prešpekulovaní, dal im príučku. Všetko som to mohol zblízka pozorovať, lebo sme bývali v notárskom byte vedľa kancelárie, kam nám otec dovolil chodiť. A tak som mnohé tieto situácie videl na vlastné oči.

Koľko vás bolo detí?

Šesť. Mamička bola katolíčka, otec evanjelik. Dohodli sa veľmi demokraticky: dievčatá v rodine budú po mame katolíčky a chlapci evanjelici. Napriek tomu, že mamička mala ku každému pôrodu pripravené náušničky a veľmi túžila po dievčatku, narodilo sa jej šesť chlapcov. Otec jej zo žartu hovorieval: „Žena moja, ja by som ti už aj doprial to dievča, ale vidíš, Pán Boh má radšej tých luteránov...“ (smiech).

Ako ste to prakticky riešili? Chodili ste do kostola? Do akého?

Vtedy sa veľmi nehľadelo na nejaké hlboké náboženské cítenie. Dôležité bolo spoločenské postavenie. Otec ako notár bol na dedine veľmi vážený, spolu s farárom a učiteľom tvorili jedinú inteligenciu a odkedy si pamätám, aj v cirkvi vždy vykonával funkciu zborového dozorcu. Jeho svedectvom bol život, on veľmi nerečnil. Svätili sme všetky sviatky, do kostola sme chodili. Kým sme bývali na Starých Horách, kde sme sa narodili, chodili sme iba do katolíckeho kostola. Tam iný nebol. Otec ako luterán tam nešiel, ale nemal nič proti tomu, keď nás tam mamička a stará mama vzali.

Kde všade ste vyrastali?

Notár bol štátny úradník, žili sme ako komedianti. Keď otec dostal príkaz, musel sa sťahovať. Narodili sme sa na Starých Horách, tam sa otec aj zoznámil s mamou, ale potom sme sa odsťahovali na Baďan. To bolo pre mňa úžasné miesto. Pridelili nám totiž bývalú horáreň na samote, priamo v srdci prírody, do dediny sme odtiaľ ani nevideli. Najradšej som sa hral s rôznymi chrobákmi a všetkým, čo sa hýbalo.

Kde ste chodili na strednú školu?

Na strednú školu som začal chodiť v Banskej Štiavnici. Z Baďana sme sa odsťahovali na Prenčov a odtiaľ sme autobusom dochádzali do štiavnického gymnázia. Keď napadol sneh, autobus nechodil a keďže sme nemohli štúdium prerušiť, museli sme so starším bratom bývať v Štiavnici. Chodiť v zime pešo 12 kilometrov by pre nás, deti, nebolo prijateľné.

Gymnázium sme dokončili v Banskej Bystrici. Otec už vtedy pôsobil na Gemeri, v Gočove. To bolo cez druhú svetovú vojnu. My deti s mamou sme sa presťahovali do Bystrice, lebo na Gemeri boli veľmi zlé pomery, Rožňava už patrila Maďarsku. Otec ostal v Gočove sám. Bol veľký ľudomil, vystavil stovky dokumentov Židom, a tým im zachránil život. Keby sa na to bolo prišlo, dostal by trest smrti. Ku koncu vojny prišla do Bystrice od cudzích ľudí informácia, že na Gočove partizáni zabili svojho notára, po tom, čo ho koňmi vláčili priviazaného za nohy. Viete si predstaviť, čo mamička prežívala. Žiaľ, s otcom sa nedalo spojiť, lebo tade postupoval front, telefóny nefungovali. Oni boli vlastne už v oslobodenom pásme a my na druhej strane. Našťastie sa ukázalo, že to nebola pravda. Na dôchodok prišiel otec do Bystrice za nami, kde rodičia postavili dom, v ktorom dnes sedíme.

V povojnovom období boli niektoré veľmi dobré ekonomické podporné programy. Štát chcel napomôcť výstavbe, a tak rodinám, ktoré chceli stavať, no nemali peniaze, požičala Slovenská banka bezúročne. Jediná podmienka bola, že kým ste nesplatili poslednú korunu, váš dom patril banke. Keby ste sa dopustili nejakého podvodu, banka by dom zabavila a skončili by ste na ulici. A aby ľudia požičané peniaze efektívne preinvestovali, na to tu bol úradný dohľad špeciálneho technika, ktorý prekontroloval každú maltu. Toho platil štát. Zároveň bola zavedená úľava od platenia dane z nehnuteľnosti, tzv. „daneprostosť“, na 20 rokov. Tú však po vojne komunistický režim okamžite zrušil.

Prečo ste išli študovať medicínu?

Mal som dve veľké lásky: medicínu a výtvarné umenie. Keď už prišlo do tuhého, tak som si povedal, že ako lekár môžem maľovať, ale ako maliar by som sotva mohol liečiť. Ale pravda je, že až na pár pokusov som ako lekár na maľovanie nemal nikdy čas (na stene izby kde sedíme, visí obrázok, ktorý osobne maľoval pán doktor).

A čo vás ovplyvnilo, že ste mali taký vzťah práve k medicíne? Začalo sa to už pri tých chrobáčikoch?

Nikdy som sa neuspokojil s jednoslovnými odpoveďami, vždy som chcel ísť veciam na koreň. Nie len „ako sa to volá“, ale aj na čo to je, prečo to tak funguje a podobne. A ako veriaci človek som prišiel na to, že Pán Boh skutočne všetkému dáva presný zmysel a účel. V biochémii nášho organizmu sú všetky pochody tak nastavené, že každá zložka tela má niekoľko účelov, ktoré sa vzájomne presne doplňujú. Ohromne to do seba zapadá. Napríklad také oko – keby nebolo stále omývané slzami, prach z okolitého prostredia by ho tak znečistil, že by sme nič nevideli. No a v slzách sú aj cenné látky, ktoré oko chránia pred infekciou, slzou sa vylučuje soľ. Slzy sú však efektívne využívané aj ďalej. Vnútorným kanálikom stekajú do nosa, kde navlhčujú sliznice, čistia ich od prachu a zároveň otepľujú vzduch, ktorý dýchame. Keď je veľká zima, vylučujeme viac sĺz. Odtokový kanálik vylúči toľko sĺz, že sa na sliznici nestíhajú odparovať a odkvapkávajú von nosom. Alebo z iného pohľadu: keď človek plače, svet je zahmlený, všetko je mäkšie a možno aj trocha znesiteľnejšie, prijateľnejšie a upokojujúce.

Pri našom rozhovore tu vedľa vás tíško sedí vaša manželka a pozorne nás počúva. Ako ste sa zoznámili?

S manželkou som sa zoznámil ako študent strednej školy. Po závažnom ochorení srdcového svalu som totiž tri roky vymeškal štúdium. Ročníky, ktoré mi chýbali, som potom dokončoval externe a privátne tu, v Bystrici. Manželka pracovala ako taká „au-pair“ a starala sa o chlapčeka v rodine u susedov. Zoznámili sme sa pred mojou maturitou. Potom, 1. októbra 1949, som sa prihlásil na vysokú školu a odišiel som do Bratislavy študovať. Žiadne prijímacie pohovory som nerobil, vtedy stačilo ukázať vysvedčenie. To až neskôr, keď prišli komunisti k moci, nás každého štvrťroka kádrovali a, žiaľ, vyhadzovali tých najlepších. No a hneď 2. októbra som sa oženil. Nebolo to vtedy zvykom a ani nikomu neodporúčam takýto experiment. Vziať sme sa nemuseli, prvá dcérka sa nám narodila až o dva roky. Ale povedali sme si, že sa akosi pretlčieme. Nuž, nebyť Pána Boha, ťažko by sme sa boli pretĺkali. Boli sme síce veriaci ľudia, ale tak sme to vnímali, že Pán Boh je ďaleko v nebesiach a my tu, sami na tejto Zemi.

Manželka bola tiež evanjelička?

Áno, evanjelička. A u nich to bolo zasa opačne. Rodičia sa dohodli, že všetky dievčatá budú evanjeličky po mame, a Pán Boh rodine požehnal samé dievčatá.

Ako ste zvládali toto študentské manželstvo?

Bola to veľká Božia milosť. Nikdy sme nemali nadbytok, ale vždy sme mali toľko, že sme mali ešte na zajtra. Napríklad, raz sme v jednej chvíli nemali v Bratislave kde bývať; prakticky sme už boli na ulici, kufre sme mali zbalené a uložené u domovníka. Počuli sme, že na Šancovej ulici v YMCE je evanjelizácia. Tak sme tam zašli a ako také dve chúďatká sme si sadli do zadného radu. Kázal Dr. Fajfr (známy evanjelista Cirkvi bratskej), videl som ho vtedy po prvý raz. Hovoril ku všetkým, ale takým spôsobom, že sme mali pocit, že hovorí priamo k nám. Keď sa opýtal, kto sa rozhodol pre Pána Ježiša, my sme povedali svoje áno. Po skončení evanjelizácie k nám prišiel ujček Rosa, ktorý bol riaditeľom ústavu pre postihnuté deti. Pristúpil k nám a spýtal sa nás: „Deti moje, obedovali ste dnes?“ Museli sme vyzerať naozaj veľmi biedne. Možno nám tak škvŕkalo v žalúdku, že to počul. My sme mali v ten deň po jednom rožku s vodou, a tak sme zaklamali, že áno. On, ako keby to nepočul, zobral nás k sebe domov. Jeho manželka Boženka takmer spadla z nôh, lebo takýchto stroskotancov mala doma už štyroch – dva manželské páry. Napriek tomu, že nemal dovolené v areáli ústavu ubytovávať cudzích, sa o nás postaral. Neskôr sme sa dostali do inej rodiny, kde manželka pomáhala s deťmi a za to nás ubytovali.

Ako ste vychádzali finančne?

Ja som v tom čase využil svoju druhú lásku a maľoval som hodvábne kravaty, čím som si privyrábal. Maľoval som na padáky z pravého hodvábu, ktoré zostali po anglických parašutistoch, na to som maľoval a predával to. Len škoda, že som si ani jednu takú kravatu nenechal. Keďže sme sa od tejto evanjelizácie zaradili do zboru Cirkvi bratskej v Bratislave, tam ma objavili dve redaktorky zo Slovenskej akadémie vied, ktoré mali na starosti Lekárske listy. Požiadali ma, aby som kreslil obrázky do Lekárskych listov i do odborných publikácií. A robil som im aj odborné korektúry. Kreslil som ilustrácie napríklad do Švecovej Farmakodynamiky, knihy, ktorá je dodnes veľmi uznávaná v Čechách aj na Slovensku. Keď som za to dostal honorár, prvý raz v živote som videl toľko peňazí. Bolo to v roku 1953, končil som medicínu. Ale počúvali sme Slobodnú Európu a tam varovali, že o dva dni bude menová reforma. Manželka za honorár nakúpila všetko potrebné do domácnosti, takže sme nakoniec nestratili ani jediný halier.

A takýchto situácií sme zažili veľa. Keď bol niečoho nedostatok, tak sme sa pomodlili, a hoci sme možno ani nemali dosť viery, ako to Pán Boh zariadi, on nám poslal do cesty dobrých ľudí alebo okolnosti, ktoré nám nejakým spôsobom pomohli situáciu riešiť, napriek tomu, že sme nepýtali, ani sa nesťažovali. Nikomu sme našu biedu nevešali na nos.

Neskôr, po skončení vysokej školy, ste sa vrátili do Banskej Bystrice?

Áno, vtedy už žil iba otec. Staral sa o troch najmladších súrodencov. Akosi to bolo samozrejmé, že sme mu chceli byť oporou. Aj manželka túto úlohu brala ako svoje poslanie. Akoby v nej otec mal popri synoch aj dcéru a mojim bratom bola staršou sestrou.

Veľmi som chcel popri práci lekára rozdávať svoje vedomosti, teda pracovať ako pedagóg. Zaujímal som sa o prácu na zdravotníckej škole tu, v Banskej Bystrici. Riaditeľ bol nadšený, vraj takúto prácu nikto nechce robiť, a prijal ma ako externistu. Lenže – bol tu problém – na výbore strany ma poznali ako veriaceho človeka, ktorý sa so svojou vierou nijako neskrýva. Takže o pár dní mi riaditeľ povedal, že z výboru strany dostal zamietavé stanovisko. V 68. roku ma sám kontaktoval a veľmi ma prosil, aby som nastúpil. A tak som začal učiť sestričky a lekárenských laborantov, väčšinou dievčatá.

V tom čase som mal dcéry vo veku svojich žiakov, takže som im veľmi dobre rozumel. Snažil som sa byť prísny a spravodlivý, ale zároveň ľudský. Keď som musel dať žiačke päťku, videla na mne, ako ma to veľmi mrzí, že jej tú päťku musím dať. A, naopak, radoval som sa, keď som mohol ohodnotiť na výbornú. Dievčatá to ocenili a na konci roka ma obdarovali veľkou kyticou ruží. Ešte aj po rokoch ma potom volávali na stretnutia a hlásili sa ku mne.

V čase nástupu normalizácie ma riaditeľ musel znovu odvolať, ale dovolil mi aspoň dokončiť školský rok, na veľkú radosť mojich študentiek, ktoré za mňa intenzívne lobovali.

Vždy ste robili iba obvodného lekára, alebo ste pôsobili aj v nemocnici?

Ja som vôbec nechcel robiť obvodného lekára. Chcel som robiť hlavne s pacientmi a nie administratívu. Pôvodne som sa chcel venovať psychiatrii. Lenže, vtedy to bolo tak, že človeku určili, čo má robiť, a nemohol si vyberať. Preto mnohí lekári v tých časoch robili to, čo nechceli.

Okrem práce lekára ste mali aj mnohé iné aktivity. Napísali ste niekoľko kníh, pravidelne sa prihovárate poslucháčom na rádiu Lumen, videli sme vás na televíznej obrazovke... Keď sme si dohovárali tento rozhovor, spomenuli ste aj vyučovanie na univerzite...

Ja som vždy rád odovzdával vedomosti druhým. Ale nikdy som nemal ašpirácie, že by som učil na vysokej škole. Po roku 1989 za mnou prišli z Univerzity Mateja Bela a oslovili ma, aby som tam išiel učiť. To je ten Boží paradox. Za učenie na strednej zdravotníckej škole som sa kedysi bil, pre komunistov som nebol dosť dobrý a teraz, po revolúcii, som dostal ponuky učiť až na štyroch univerzitách, o čo som sa vôbec neusiloval. Takže od založenia Univerzity tretieho veku tu v Banskej Bystrici až doteraz prednášam fytoterapiu – štvorročné štúdium.

Fytoterapia... za ňou je asi zasa tá vaša túžba vedieť, „na čo to je“...

Áno, keď som vyrastal v tej horárni uprostred prírody, často som sa otca vypytoval, na čo je tá-ktorá rastlinka vhodná. A otec, ak vedel, mi odpovedal. Varoval ma pred jedovatými rastlinami, že tie sú nebezpečné. Ale taký ľuľkovec zlomocný... Ja hovorím svojim žiakom a žiačkam, že táto rastlinka si nezaslúži tento nepekný názov. Ľuľkovec zlomocný zachránil viac životov ako hociktorá iná rastlina. Latinský názov je oveľa krajší – Atropa belladonna – krásna pani. Lebo atropín, ktorý obsahuje, vo veľkom množstve zabíja, ale v malom množstve vie zachrániť život. Keď ešte neboli pacemakery (srdcové stimulátory) a nastal atrioventrikulárny blok (zástava srdca), aplikoval sa atropín. Nebola to najpríjemnejšia liečba, ale svojho času to pomohlo stovkám pacientov predĺžiť život o mnoho rokov.

Ste človek ekumenicky založený. Počuli sme napríklad o vašom priateľstve s biskupom Balážom.

Áno, Pán Boh nepozná hranice. Keď mu vzali štátny súhlas, robil v Hronskej Dúbrave šoféra v JRD. Raz prišiel za mnou, že tam, na JRD je „peleš lotrovská“, či by som im neprišiel urobiť kázeň. Hovorím: „Dobre Rudko, ale ako si to predstavuješ?“ „No, ty si zdravotník, tebe dovolia.“ My, lekári, sme to mali v náplni práce, robiť osvetové prednášky. Tak som išiel urobiť zdravotnú prednášku a jeho sa neskôr pýtali, čo to bolo za farára, čo im tam prednášal. Náš vzťah zostal pekný, aj keď sa stal biskupom, „nenapršalo mu do nosa“. Keď za ním prišli rádové sestry, či sa môžu prísť pozrieť na protestantské bohoslužby na Dolnú ulicu, len sa ich spýtal, či je to tam, kde je doktor Mika (smiech). Samozrejme, že im dovolil. Pán Ježiš povedal, že máme mať lásku jedni k druhým. Ak by sme nemali mať radi našich bratov z iných zborov, z iných denominácií, tak sa nemôžeme nazývať jeho deťmi.

A nedá mi nespýtať sa, či ste svojím nadšením pre medicínu nakazili aj svoje tri dcéry.

Všetky tri sa stali lekárkami. Odvtedy ako rodič aj ako pedagóg viem, že dieťa nebude robiť to, čo mu hovoríme, ale to, čo vidí, že máme radi. O našich deťoch to zvlášť platilo. Vždy som im hovoril: „Dievčatá moje, medicína je naozaj krásna a ušľachtilá, ale pre dievčatá je aj ľahšia alternatíva a pre ľudí môžete veľa urobiť aj inde ako v medicíne.“ Ale ony videli, že otec príde síce strašne unavený po troch nočných za sebou, že ledva ťahá nohy, že sa už ani navečerať nevládze, ale že tú medicínu má nesmierne rád. Takže, ak budeme našim deťom robiť dlhé kázne, nebude to mať taký význam ako náš osobný príklad. To je podobné, ako keď mi príde do ordinácie mamička a sťažuje sa, že jej synček nemá rád paradajky a nechce ich jesť. Tak veľmi by chcela, aby ich jedol, lebo je to zdravé. Ale keď sa jej spýtam, ukáže sa, že ani ona ich nemá rada. Tak potom, čo chce od syna!?

Podľa knihy Pohotovostný lekár zasahuje, kde sú zachytené vaše vlastné skúsenosti, vidno, že ste nielen lekárom tela, ale snažíte sa ľudí vnímať aj po ľudskej stránke.

Teraz sa veľmi veľa hovorí o empatii, o vcítení sa. Pacient pre mňa nie je objekt, ktorý sa ma netýka. On niečím trpí, niečo cíti. Keď poviem pacientovi, prosím vás, dajte sa zaočkovať proti chrípke, lebo pri vašom srdiečku by to mohlo dopadnúť tragicky, on sa ma spýta: „Pán doktor a vy ste sa dali zaočkovať? A vašu ženu ste zaočkovali?“ A ja poviem: „Áno, keby nie, nemám právo vám to kázať. Nemôžem vám kázať niečo, čo sám neuznávam.“

Pán doktor, ste človek plný vitality, radosti a optimizmu. Aký osvedčený recept na život by ste poradili čitateľom tejto publikácie?

Samozrejme, že ako lekár a ako človek veriaci nebudem robiť to, čo Pán Boh zakázal, lebo vedel, že by to nášmu organizmu neprospelo. Teda užívať drogy, alkohol, cigarety, nočné flámy... To nerobím. Tieto zákony Božie dodržiavam, a to má vplyv aj na zdravie. Zvyčajne sa ma pýtajú, či robím niečo mimoriadne pre svoje zdravie, či pijem nejaké čaje. Dám si z času na čas čaj, ale nie každý deň, ani pravidelne. Čaje sú dobré, ale ešte lepšia je prevencia v podobe ovocia a zeleniny, kde sa biomasa konzumuje celá.

Zakončil by som to spomienkou na jeden skutočný príbeh. Redaktor robil do novín rozhovor s dvomi starkými. Bolo dohodnuté, že na záver rozhovoru povedia, ako im veľmi pomohol nejaký vitamínový prípravok. Na záver sa ich teda redaktor opýtal: „Čomu vďačíte za vašu vitalitu, váš život, vaše dobré zdravie?“ A obaja skromne odpovedali: „Božej milosti.“ No a ja by som vám z čistého srdca povedal to isté.

RÓBERT BEZÁK

„CÍTIM BOŽÍ ÚSMEV.”

V polovici februára za oknami bratislavského kláštora redemptoristov riadne padalo z oblakov. Napriek snehu a fujavici arcibiskup Róbert Bezák prišiel. Rozprávali sme sa v turbulentnom čase, pol roka po jeho odvolaní a ešte sme netušili, že o dva týždne ho Vatikán požiada, aby vôbec nekomunikoval s médiami. Cítili sme vďačnosť, že nám v zime a vo víchre dovolil nazrieť do svojich okien. Rozsvietil, zakúril, pozval nás dnu a usadil. Poďte, a uvidíte. Ostali sme veľmi dlho. Bol to najdlhší zo všetkých rozhovorov.

Mons. ThLic. Róbert Bezák CSsR (1960), obľúbený kazateľ s láskou k hudbe, umeniu a športu, ktorému prischlo pomenovanie „arcibiskup s ľudskou tvárou“. Vysvätený za kňaza bol v r. 1984. Počas štúdií teológie tajne vstúpil do rehole redemptoristov, kde zložil doživotné sľuby v r. 1983. 12 rokov bol viceprovinciálom bratislavskej viceprovincie redemptoristov (1993 – 2005). Šesť rokov bol predsedom Konferencie vyšších rehoľných predstavených na Slovensku (1996 – 2002). 6. júna 2009 bol kardinálom Jozefom Tomkom vysvätený za trnavského sídelného biskupa. Jeho biskupské heslo bolo Imple nos Misericordia (Naplň nás milosrdenstvom). 2. júla 2012 bol z nevysvetlených dôvodov odvolaný z riadenia Trnavskej arcidiecézy.

Rasťo Dluhý, Ľubo Bechný

Otec arcibiskup, pozvali sme si vás ako svedka viery. Veríme, že v tom oblaku svedkov, ktorý je pred nami, nie sú len ľudia ako Mojžiš, Eliáš, sv. Pavol či Peter, ale aj moderní, dnešní svedkovia viery. Poviete nám o svojej osobnej ceste viery?

Bola prirodzená a plynulá. V podstate na mňa prešla od mojich rodičov a starých rodičov. Vždy som ich vnímal ako veriacich ľudí. Bol som svedkom aj zomierania starých rodičov. Odchádzali skutočne pripravení na stretnutie s Bohom. Moja stará mama zomrela na Vianoce. Ako keby si ju Pán chcel pozvať práve v tomto krásnom čase. Moji rodičia vyšli z kresťanského prostredia, nie však silne kresťanského. Neskôr v živote nie všetci moji blízki príbuzní potvrdili svoje kresťanstvo rozhodným spôsobom. Moji rodičia sa snažili vieru prežívať úprimne. Otec sa mi raz priznal, že bol dokonca miništrantom. Mama zasa spievala v kostole. Počas komunizmu však neboli aktívnymi kresťanskými disidentmi, ktorí sa angažujú v nejakom spoločenstve či robia niečo navyše. Žili sme, takpovediac, klasické kresťanstvo. Vianoce a Veľkú noc sme naozaj slávili. Doma sme sa vedeli spolu pomodliť. Neboli to však žiadne dlhé modlitby. Rodičia sa nás nezvykli v nedeľu po omši pýtať, čo sme si zapamätali z kázne. Nikdy nás nenútili. Viera bola čímsi veľmi prirodzeným, niečo ako pokrm a nápoj. Ako atmosféra a vzduch, ktorý dýchate a ani si to neuvedomujete.

Niektorým ľuďom sa zdá, že vaša mama hrala doma dominantnejšiu rolu.

To je iba zdanie. Pamätám sa, že keď nás už mama nevedela zvládnuť, tak – otec sa volá Jozef – zakričala: „Joži!“ Otec pribehol a začal nás trestať. Mama sa ho pýtala: „Prečo ich biješ?“ On na to: „Tak načo ma voláš?“ Otec bol v mojom živote vždy veľmi vážnou duchovnou postavou, bol takým „pravým Izraelitom“. Nikdy som v jeho živote nevidel skutky, ktoré by som ako syn ťažko chápal alebo strávil. Je pravda, že toho veľa nenarozprával ani neprejavil nejaké veľké city. Videl som však, že veci naozaj prežíva, že tie city tam sú. Jeho život bol životom usilovne pracujúceho človeka. Hoci sme nikdy nemali také synovsko-otcovské rozhovory, cítil som, že bol v rodine, neodchádzal od nej, aby si žil nejaký vlastný život. Aj v zamestnaní žil ako veriaci človek. Pracoval v banke ako štátny zamestnanec. Vieru mu vyčítali, v kádrových materiáloch mal napísané, že je bigotný katolík. Mohol teda zabudnúť na kariérny postup a lepšiu mzdu. Vážim si ho za to. Pre svoju vieru bol ochotný priniesť pomerne veľkú obeť, veď každý chlap sa teší, keď môže v živote v maximálnej možnej miere ukázať, čo dokáže.

A mama?

Moja mama je skôr humanitne zameraná, je takou univerzálnou umeleckou dušou. Rada a veľmi pekne spieva. Chcela ísť umeleckou cestou, lenže bola z roľníckeho prostredia a jej otec nepodpísal vstup do družstva. Tým pádom sa jej zatvorili dvere do všetkých škôl, nemohla dokončiť ani strednú školu. Niečo z jej nadania prešlo na deti.

Mama sa s nami veľa rozprávala. Veľa nám aj dovolila. Otca sme sa radšej ani nepýtali, lebo väčšinou povedal nie. Keď mama nebola doma, bolo to ako v kasárni, otec chcel, aby boli povinnosti splnené. Úlohy boli dobre rozdané: keď mama niečo chcela dosiahnuť, zasiahol otec. Dôležité je, že medzi rodičmi som nikdy nevidel rozpor. Ako keby otec nechal mame priestor v citovej, humanitnej výchove a on bol skôr ten, kto sa o rodinu chce postarať aj materiálne.

Akých máte súrodencov?

Sme traja. Brat je hudobník. Začal síce študovať na chemickej priemyslovke, ale to bola len otcova túžba, aby mal syn nejaké remeslo v ruke. Nakoniec sa preorientoval, vyštudoval hru na organe aj na klavíri. V súčasnosti sa živí hudbou, žije v Rakúsku a pracuje vo Viedenskej štátnej opere.

Sestra sa dala na zdravotníctvo. Študovala na zdravotníckej škole v Banskej Bystrici, na gymnázium v Prievidzi sa kvôli mne ani nehlásila. Potom sa jej podarilo dostať na farmaceutickú fakultu v Bratislave a po škole išla učiť na vysokú školu do Martina. Po zmene režimu dostala štipendium cez Brusel, pomerne dlhý čas pracovala aj v Osle v Nórsku, neskôr v Baltimore v Amerike, potom v Bazileji vo Švajčiarsku. Je veľmi nadaná, pôsobila vo výskume liekov. Keď už začalo ísť len o peniaze a nie o výskum, vrátila sa domov.

Sme ucelená rodina. Držíme spolu v dobrom aj v zlom. Naozaj je to pre mňa silné a dobré zázemie.

Koniec ukážky

KRISTOVCI

editor Ľubo Bechný

tvorivý tím Terézia Rončáková Emília Mihočová Ľubo Bechný

spoluautori Hedwiga Tkáčová-Hennelová Eva Bechná Rastislav Dluhý

autor fotografií Ľubo Bechný

autor fotografií Anton Kulan (strany 16 a 20)

grafický návrh a sadzba Daniel Jurčo

jazyková úprava Barbora Turčíková

tlač Alfa print s.r.o., Martin

vydal © VIFO - Ľubomír Bechný, Javorová 10 Žilina v roku 2014 ako svoju 1. elektronickú publikáciu

www.kristovci.sk, lubobechny@gmail.com

© Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto knihy nemôže byť reprodukovaná bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa, s výnimkou krátkych citácií s uvedením zdroja.

ISBN 978-80-971462-2-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

KRISTOVCI

ŽIJÚ MEDZI NAMI

KAROL MIKA

RÓBERT BEZÁK

Tiráž