Roman Cílek

Smrt trojského koně

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Roman Cílek, 2019

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8751-2 (epub)

ISBN 978-80-243-8752-9 (mobi)

Mezisklad

Situace nevyhlížela na přátelské popovídání. Starší ze dvou mužů, kteří se mu postavili do cesty, měl nejistý krok a jeho dech poznamenávala vůně piva a rumu, zatímco ten mladší a nakrátko ostříhaný působil naopak jako asketa, byl vybaven atletickou figurou a měřil si Petra Jansu bodavým pohledem. Vynořili se odkudsi hned poté, co zaparkoval auto na návsi: skoro jako by zde drželi polní hlídku.

„Co tu chcete?“

„Počkejte,“ řekl Jansa, „ono se sem… nesmí?“

„Hergot, nechte toho!“ zdivočele zaječel opilec. „Silnice tu končí, dole je jasně označena jako slepá a nikdo sem do Vyšína nepřijede jen tak zničehonic. Tady u hranic si dáváme na cizí lidi majzla. V poslední době ještě víc než jindy, protože my… my prostě…,“ zapletl se do slov zlosti a nadbytku slin v ústech.

„Otu Soumara tu prostě nechceme,“ mnohem přehledněji se k věci vyjádřil asketa. „Možná mu u soudu jeho křivárny nedokázali a vyhraje i spor tady o tu nemovitost, my ale hájíme názor, že chalupa patří… tak jako dosud… rodině jeho mrtvého bráchy Bedřicha. Jestli tedy hodláte pro Otu sondovat půdu, můžete mu vyřídit, že ani s kupou orazítkovaných papírů v ruce ten barák neodemkne.“

„On ne!“ přidal se druhý z nich a zapotácel se.

„Proč?“

„Důvodů je mnoho,“ usmál se mladší, „ale nevím, proč bych vám je vykládal. Vy jste nějaký jeho kamarád?“

„To ani ne. Jmenuji se Petr Jansa a mám realitní kancelář, která zájmy pana Oty Soumara v téhle záležitosti zastupuje, takže…“

Nenechali ho domluvit.

„Táhněte odtud!“ vykřikl starší a plivl mu pod nohy. Petr Jansa poodstoupil o krok stranou a rozhlédl se. Krajina kolem se potápěla do šera a podzimní vítr nehlučně pohyboval větvemi. Z živých tvorů široko daleko nikdo na dohled. Jen tihle dva. Zkusil převést řeč do smířlivější podoby: „Představil jsem se vám, pánové. Mohu tedy i já vědět, s kým mluvím?“

Asketa popošel bokem a zaujatě si prohlédl espézetku Jansova vozu. Skoro jako by se těch pár písmen a čísel učil nazpaměť. Působilo to zlověstně. Stejně tak i jeho slova: „Mohlo nás to napadnout! Realitka, Soumarovy zájmy… Debata skončila, vážený! Žádné představování, žádné vizitky. Vypadněte odtud, nastartujte tu svou nóbl káru a žeňte pryč, nebo…“

V Jansovi se vzbouřila hrdost a neodpustil si: „Nebo co…?!“

Musel to říct, a také asi neměl.

Mladší z mužů se zhoupl na špičkách a vyrazil dopředu. Hrana jeho rozevřené dlaně zasáhla Petra Jansu do krku. Ne silně, ne ničivě, vlastně ani ne příliš bolestivě, jen se snahou naznačit, co by se mohlo stát, kdyby se mělo ještě cosi dalšího dít. Nebyl to úder hospodského rváče, ta rána byla výsledkem dlouhodobého cviku. V domáčtějším duchu se zachoval asketův pivní druh: z plotu zahrady vytrhl plaňku a její seseknuté ostří namířil Jansovi proti očím.

„Dobrá, dobrá,“ ústupně sykl Jansa.

Historie, matka moudrosti, z hloubi dávných věků přináší poučení, že v předem prohraných bitvách se vítězí jen v legendách a že ne vždy a všude je ústup špatným řešením. Takže se podle toho zařídil.

***

Nejdřív měl hlavně vztek.

Tuhle záležitost, dohozenou mu přes nikoli nepohlednou a nepřitažlivou známou, jíž její přání z důvodů ryze mužských neuměl odmítnout, mu byl čert dlužen. Nenávistné rodinné tahanice, pře o majetek, tradici, čest a bůhvíco ještě – to je skoro vždycky průser, tentokrát to ovšem vyhlíželo na průser doslova ukázkový. Kšeft jako řemen. Zřejmě co do zisku za nic. Možná jen za přízeň té ženské… jenže, uvědomoval si však vzápětí, je to u Ireny Vágnerové zatraceně pěkná přízeň, plná vznětů a vášně. My chlapi jsme zkrátka volové, usoudil. A když ne všichni ostatní, tak já určitě, zpřesnil své mínění. Mám spoustu jiné práce a zatím se tu v téhle šestákové kauze, do které by se měla pustit spíš nějaká bezpečnostní agentura, předvádím jako totální magor a málem dostanu do huby, pitomec jsem, pitomec, nadával sám sobě a úměrně tomu hnal svého nissana, zděšeného takovým zacházením, dolů z kopce. Vůz na vozovce připomínající spíš frontovou komunikaci naříkal a nadskakoval. A snad také těmi nekoordinovanými pohyby jako by se z Jansy demoralizující náplava vzteku trochu i vytřásala.

Přibrzdil a posléze i zastavil při okraji lesa.

Přece se takhle nenechá vyhnat! Jak by to vysvětlil Ireně – a vůbec: proč asi těm dvěma zoufalcům, co tam nahoře hlídkují, tolik záleží na tom, aby se k Soumarovic chalupě, o niž se přou dvě znepřátelené rodové větve, nikdo ani nepřiblížil? Je za tím něco, co mu nikdo neřekl? Dobrá, nechtějí tu mít vedle sebe Otu Soumara, který se ošklivě rozvedl a při podnikání pak notně zadlužil, což – přitlačen ke zdi – řešil všelijak, a dostal se proto i do sporu se zákonem, to lze do určité míry pochopit, ačkoliv soud vynesl osvobozující rozsudek, ale proč je v tom tolik vyšponované hysterie?

Proč, proč…?

Sáhl po mapě a probudil v sobě léty pozapomenutý strategický talent poddůstojníka v záloze. Nelze-li dosáhnout cíle čelním tlakem, je třeba zvolit obchvat. Vesnice, spíš tedy osada, odkud ho před chvílí nešetrně vyhostili, leží na náhorní planině. Severní bok příhraničního horského hřbetu má pozvolně klesající podobu, proto tudy také vede jediná přístupová cesta. Jižní strana je strmá a zřejmě schůdná jen pěšmo. Ale dole pod svahem a skalami se nachází vesnice. Větší, členitější, a tudíž, jak je v Čechách i na Moravě i ve Slezsku dobrým zvykem, zřejmě vybavená také něčím, co lidi z okolí sbližuje.

Podíval se na hodinky.

Ideální doba: čas večeří, večerníčků a žíznivých chlapských útěků od trudné domácí reality. Nastartoval a omluvil se nissanu za předchozí macešské zacházení. Zařadil rychlost a o kus dál se vyhnul výmolu o velikosti kráteru po výbuchu miny. Les kolem se podobal špalíru. Vítací, či loučící se? Ušklíbl se tomu a cítil se líp. Povzbudivěji se jede, když člověk aspoň nahrubo ví, kam jede a proč tak činí.

***

Hospoda se jmenovala U Vodníka. Zřejmě ne jen tak náhodou, protože po vystoupení z auta se dalo ze tmy zaslechnout brumlání blízkého potoka. V lokále bylo teplo a útulně, na tabuli u vchodu křídou napsaná nabídka pochutin. Ve výběru ryze tuzemská klasika, žádné pizzy a jí podobné cizácké novoty. Kolem stolů ostatně také klasika: pár už na pohled místních, pár chalupářů, parta hlučných mladíků, kluk s holkou a na rozpoznatelně štamgastském sezení u kamen čtyři muži, podobající se starozákonné radě starších.

Bylo jasné, kam by měl zamířit.

„Mohu si přisednout?“

Pohlédli na vetřelce a pak kolem sebe, kde se nacházelo dost volných stolů. Nebylo to jásavé přivítání, ale ani odmítnutí. Posadil se, objednal si utopence a s pocitem šoférského provinění také malé pivo. Mužští mlčeli a bylo tedy na něm, aby něco řekl. Pravdu, nebo lež. Daná situace ho nutila spíš k té druhé možnosti.

„Potřebuji se poradit, pánové. Sháním nějaký baráček. Prostě chalupu. Soudím, že už tu lidí z měst máte dost, ale… Nevíte o něčem, co by se mi za přijatelnou sumu mohlo hodit?“

„Chalupu?“ podivil se jeden z nich. „A že po ní poptáváte zrovna v tomhle čase – na podzim?“

„No… no, to je tak,“ zaskočila ho logická protiotázka, „když já se zrovna zmohl na trochu peněz. Už jsem tu leccos objel, zabloudil jsem odpoledne i do té osady nad vámi… do Vyšína,“ ukázal rukou, „ale skoro jsem tam koupil nářez. Jako by byli nervózní…“

„Vyšíňáci jsou nervózní skoro furt,“ opovržlivě prohodil muž s kšiltovkou na hlavě. „A nedávno jim přibyl ještě jeden důvod navíc.“

„Copak?“ zeptal se Jansa.

Svorně pokrčili rameny. Asi už měli téma sporů o Soumarových chalupu mockrát probrané a nebylo pro ně přitažlivé.

„Ve Vyšíně se pořád něco děje,“ odtažitě k tomu sdělila ústa pod čepicí.

„Machroval tam na mě takový nakrátko ostříhaný chlap, který nevypadal jako zdejší,“ zkusil Jansa vypustit ještě jednu pokusnou sondu.

Zabrala.

„Australan,“ shodla se rada moudrých.

„Tak se mu jenom říká, jmenuje se Tomáš Síbr,“ dovysvětlil další z mužů. „Narodil se ve Vyšíně, chodil tu do školy, ale pak odešel do ciziny a žil snad někde v Austrálii. Pokud tedy nekecá. Sem se před časem přijel akorát předvádět. V Praze mu patří nějaká bojová škola nebo co a ve Vyšíně zdědil stavení po rodičích, ale moc se o ně nestará, vlastně vůbec se nestará a půjčuje je kdejakému ksindlu. Pak se tady naše ženské nemají bát, když vyjdou z baráku.“

Odmlčel se a rozhořčeně se posilnil z půllitru.

„Ale, Pepo,“ prohodil jeho soused, „tohle tady pána nezajímá. Chcete sehnat chalupu, ne?“ obrátil se na Jansu.

Přikývl.

V duchu si však povzdechl: škoda, zrovna to začalo znít zajímavě. Ale byl rád, že aspoň něco se dozvěděl, a nebylo by dobré příliš tlačit na pilu. Když už se tu uvedl koupěchtivou legendou, musí se jí držet. A tak začali stran chalupy probírat možnosti. Dozvěděl se, kde a u koho by mohl možná uspět. A kde je voda špatná a kde zase v takové hloubce, že předchozího majitele stálo hloubení studny hotové jmění.

O Vyšíně už nepadlo ani slovo.

Zlověstný duch onoho místa se však přihlásil sám. Stalo se tak až poté, co se Petr Jansa zdvořile rozloučil, poděkoval a zamířil ke dveřím. Dal přednost vcházejícím a strnul. Neboť mužem, který vstupoval do hostince a vedl si za ruku krásnou tmavovlasou holku, nebyl nikdo jiný než ten, kdo se před hodinou výhružným úderem hranou dlaně dotkl Jansova krku. Nakrátko ostříhaný ranař z Vyšína jménem Tomáš Síbr. Vulgo Australan.

„A hele,“ řekl Síbr a pustil dívčinu ruku.

„Dobrý večer,“ nejistě zareagoval Jansa.

Australan se ušklíbl a děvčeti řekl: „Promiň.“ Otočil se a programně líným krokem došel k Jansově nissanu. Sklonil se níž, aby si mohl – během krátké doby vlastně už podruhé – přečíst poznávací značku. Přeříkal si písmena i čísla na štítku nahlas, pak se vrátil, objal dívku kolem pasu a vedl si ji dovnitř.

„Co se děje?“ chtěla vědět.

„Nic. Ale třeba si někoho najdu a bude se dít,“ odpověděl slovy, která nebyla určena pro ni. „Jdeme, měla jsi přece chuť na víno.“ řekl a majetnicky plácl děvče přes parádně vyklenutý zadeček v džínách.

Pokud se ještě na něco dalšího zeptala, Jansa to neslyšel: ti dva už byli uvnitř, on venku. Zamířil k autu, vnímal šepot potoka, mraky na nebi pospíchaly zprava doleva kvapíkem, tu a tam mezi nimi rozmarně zaskotačila i hvězda, ale člověku pod nimi do tance nebylo.

A nebude.

***

Možná ho během noci dokonce i napadlo, že by si měl dávat pozor. Netušil však, že úder přijde tak bezodkladně a že ten, kdo večer řekl, že si někoho najde, tak rychle propluje nikoli snadno dostupnou cestičkou mezi espézetkou na Jansově autě a adresou jeho bytu. Přišel na to hned ráno. Hodlal zajet za klientem své realitky, ale když vyšel z domu, pochopil, že vše bude toho dne jinak. Jeho nissan tu sice na něho čekal, ale zmučeně vydával svědectví o tom, že mu bylo ublíženo. Pavučina. Čekal by, kdyby opravdu cosi čekal, propíchnutá kola, poškrábaný lak, tohle bylo však něco zvláštního a děsivějšího. Přední sklo se po úderu nevysypalo, ale změnilo v nepravidelnou síť čar. V místě, odkud se linie rozbíhaly a které bylo zřejmě středem zásahu, se skelná pavučina vlomila dovnitř – a to přesně tam, kde se běžně nachází řidičův obličej. Vandalové blbí! rozčílil se v prvním návalu dojmů. Když se ale sklonil nad víko motoru, všem vandalům v okolí se omluvil. Do vrstvy prachu bylo vepsáno cosi, co se dalo přečíst. Cosi, co se skládalo z jediného slova, leč i tak to bylo jasné poselství.

Vyšín.

Tohle slovo to bylo. Srozumitelně načrtnuto. I s tečkou.

***

O pár hodin později zaparkoval narychlo opravené auto před rozlehlou školní budovou, vstoupil dovnitř a poznal, že si vybral správnou chvíli. Cvičení zřejmě skončilo, část kluků byla ještě v kimonu, ostatní se stačili obléci do džínového civilu.

„Jdu za panem Radvanem,“ oznámil jednomu z těch v bílém.

„Počkejte chvíli, já vám Mistra zavolám.“

Mistr…!

Když Petr Jansa slyšel tohle oslovení poprvé, připadlo mu přepjaté. Hlavně mírou uctivého důrazu, s jakou se ten pojem vyslovoval. Po bližším nahlédnutí do života téhle samorostlé komunity akceptoval její zvyklosti i hierarchii. Mistrem s velkým M tu byl prostě Josef Radvan. Pepa. Kamarád ze sorty určené pro krizové chvíle. Instruktor východních bojových umění, samorostlý filozof a duchovní experimentátor, ale i znalec zbraní a externí spolupracovník kriminálky a možná i ještě jiných, více tajených institucí. Seznámili se za náhodných okolností, pak spolu dali řeč a časem se mezi nimi vyvinulo neotřelé přátelství.

Stisk ruky mnohdy říká o vztahu dvou lidí vše.

„No konečně, Petře. Už od rána tě vyhlížím,“ řekl Radvan.

„Ne…! Tys tušil, že…“

„Jo. Dokonce jsem ti dopoledne nechal vzkaz na záznamníku tvé pevné linky.“

Jako již mockrát předtím, Radvan mu opět vyrazil dech. I při vší pokorné úctě ke všemu, co se nenahmatatelně nachází mezi nebem a zemí a vzdoruje pojmenování, byl Jansa realistou a pro veškeré jevy hledal rozumové vysvětlení. U Pepy v tom směru pokaždé pohořel. Jeho nehmotná existence se svobodně proháněla éterem a nepotřebovala k tomu energii vymyšlenou lidským mozkem. Stačilo si na něho jen trochu vzpomenout, a on se ozval. Anebo naopak: dokázal si na dálku přivolat pozornost člověka, jehož se mu žádalo. Zpočátku tyhle radvanovštiny, jak tomu říkal, Jansu trochu dráždily, protože je neuměl vtělit do řádu všedních věcí, pak si ale zvykl a Pepova třeba i vzdálená přítomnost mu dodávala pocit jistoty.

„Půjdeme nahoru do tělocvičny,“ navrhl Radvan. Přistavili si dvě židle mezi žíněnky.

„Povídej, Petře.“

Umět naslouchat, citlivě, spoluúčastně vnímat každé slovo je kumšt. A také dar tomu, kdo hovoří. Josef Radvan v tomhle směru příkladně obdarovával. Jansa mu tedy sdělil o dění kolem Soumarových pohraniční chalupy, do něhož se vlastně kvůli ženské zapletl, nejen holá fakta, ale i znejistělé pocity. Otázky si schovával na závěr, nestačil je však vyslovit.

„Jak to bylo s tím úderem do krku? Dotkl se tě, nebo to byl jen náznak?“ předběhl ho Radvan.

„Dotkl, ale nic to…“

„Ale dotkl se, jo?! Jak? Malíkovou hranou? Nebo ukazováčkovou hranou s palcem staženým dospod?“

„To nevím… ukaž mi ty dvě možnosti.“

Radvan před sebe napřáhl rozevřenou dlaň a ukázal.

„Zklamu tě, Pepo,“ pokrčil Jansa rameny. „Bylo to tak rychlé, že si nejsem jist. Záleží na tom?“

„Záleží,“ kývl Radvan. „Přímé doteky a způsoby provedení úderu mají v jakémkoli bojovém umění významovou roli. O tom bych ti mohl přednášet celé hodiny. Ale neboj se, nebudu.“ Odfrkl si. „Takže popojedeme, ne? Chceš se mě asi zeptat, zda znám z naší branže maníka s přezdívkou Australan. Ano, znám ho. Vím o něm tolik, že se mi od okamžiku, kdy ses o něm zmínil, přestává ta tvá historka zamlouvat. Hele: kde přesně a jak daleko od hranic se ten Vyšín nachází?“ Poté, co mu to Jansa popsal, zvážněle kývl hlavou, sáhl po mobilním telefonu a Jansovi oznámil: „Zruším svůj program na zítřek. Pak se poradím s kamarády na kriminálce, protože… ale ne, do toho tě zatím nebudu zatahovat. Ráno pro mě přijedeš, uděláme si výlet a omrkneme Australana i tu chalupu. Představoval sis to takhle, když ses sem za mnou vydal?“

„Zhruba,“ přisvědčil Jansa, ale neříkal plnou pravdu: představoval si to přesně takhle.

***

„Hezká dědina. Jak z časů konce války, odsunu Němců, Revolučních gard, Řezáčova Nástupu či naopak Stránského Zdivočelé země,“ prohodil Radvan, když vjeli mezi první stavení.

„Jo,“ usmál se Jansa, „dokonce mě tu ve stylovém duchu málem zbili. A to ve svém příbuzenstvu nemám ani stopu germánské krve.“

„Dobře ti tak, Petře. Běžně se přece ve své realitce nezabýváš rodinnými spory o nemovitý majetek. A když se ty nemovitosti ještě k tomu nacházejí půl druhé stovky kilometrů od Prahy. Ocení to ta Irenka, ona dáma, z jejíhož popudu tohle všechno konáš?“

Jansa se usmál. „Ale no tak, Pepo! Na vděčnost žen přece už dávno nevsázíme. A Irena…? Ota Soumar býval jejím zaměstnavatelem, prý se k ní choval slušně a na úrovni se s ní vyrovnal i v době, kdy musel lidi propouštět. A tak ho nedokázala odmítnout, když je nyní ve srabu a zeptal se jí, jestli neví o někom, kdo se vyzná v nemovitostech. Vzpomněla si na mě a já…“

„A ty jsi zase nedokázal odmítnout jí, že?“

„Jo, asi tak,“ připustil Petr Jansa a před očima se mu mihla chvíle, kdy o tom s Irenou mluvili a kdy nekývnout na cokoliv, oč by ve své nahé bezbrannosti požádala, by se rovnalo zneuctění poloposvátných okamžiků. „Hele, Pepo, tady to zapíchneme, dál už je cesta moc špatná,“ řekl pak věcně a vzpomínku uložil do zásuvky pro vhodnější příležitosti.

Vystoupili z vozu.

Předpolední Vyšín, kde řada stavení vyhlížela neobydleně, se podobal místu, v němž zemřelo vše živé. Ani hlídku tu dnes nikdo nedržel.

„Ta chalupa je prý někde až nahoře, taková polosamota napůl skrytá v lese,“ ukázal Jansa.

„Půjdeme pěšky a zeptáme se,“ rozhodl Radvan. Ale koho?! Stoupali vzhůru a pouze kouř nad vrcholky některých komínů dával najevo, že ves nevyhynula. Brzy se jim však naskytl i důkaz: z boční stezky vyběhlo děvče oblečené jen tak podomácku ve svetru, pod nímž se pohybovala ničím nespoutaná ňadra, vyšpulený zadeček v džínách…

Zarazila se, když je zahlédla.

Zarazil se však i Jansa. Vždyť tuhle hezkou holku nedávno viděl: před hospodou U Vodníka, kdy dívčin pas majetnicky svíral muž zvaný Australan.

„Haló, slečno, počkejte!“ křikl na ni Radvan. „Hledáme Soumarových chalupu.“

Znejistěla ještě víc. „Ta je támhle,“ ukázala. „A já… já jsem Markéta Soumarová,“ řekla.

„Dcera Bedřicha Soumara?“ zeptal se Jansa. „Toho, co…?“

„Ano, toho, který už nežije. O co vám jde?“ Pokusil se jí to naznačit.

„Ne!“ vykřikla dřív, než stačil dokončit první větu. „Tohle nechci poslouchat…! Táta je mrtvý, máma si našla jiného mužského a nastěhovala si ho k sobě do bytu. A strýc Ota, kterého pořádně ani neznám a kdekdo ho pomlouvá, mne prý chce odtud z Vyšína vystrnadit. Všude překážím a každý mi říká něco jiného.“

„My vám nechceme ublížit,“ ujistil ji Radvan.

Cosi v jeho hlase ji postřehnutelně zklidnilo. „Možná ne,“ vzdychla, „ale jak mám poznat, kdo to se mnou myslí dobře?“

Z cesty za jejich zády se v té chvíli ozval křik, mužská postava přiskočila k Jansovi, uchopila ho za límec bundy a zaječela: „A dost! Varoval jsem vás!“

Byl to Tomáš Síbr.

Pepa Radvan mu vykročil vstříc. „Co kdybys to zkusil se mnou, Australane?!“

Stisk Síbrových prstů povolil. „Radvane, co ty tu…?“

„Jsem tu se svým kamarádem. A proč ne? Tobě snad tahle vesnice patří?“

Měřili se pohledy, hodně zlými pohledy, ale bylo jasné, že ani jeden z nich nezaútočí: znali se a navzájem respektovali své kvality.

„Hele, prohodíme někde bokem pár slov, co tomu říkáš?“ navrhl Radvan.

Australan neodpověděl, ale popošel stranou.

Stáli tam ti dva spolu, chvílemi tiše, chvílemi dost hlučně, dobrých pět minut a Markéta Soumarová oním směrem zneklidněně pomrkávala. „Slíbil… Tomáš slíbil, že si mě vezme a o vše potřebné kolem chalupy se postará,“ svěřila se Jansovi. „Zatím přebývám u něho. Potřebuji někoho, abych nebyla na všechno… tak sama.“ Nabízela se otázka, zda Síbr je k danému účelu ten pravý.

Nepoložil ji.

Připadla mu nefér – a navíc: kdo kdy tohle předem a se zárukou ví?

***

Nacházeli se za prvním ohybem lesní cesty pod Vyšínem, když Radvan zavelel: „Zastav!“

„Proč?“

„Půjdeme se projít. Spíš tedy jenom já, protože ty sis na špacír v terénu nevzal vhodnou obuv. A taky… taky se při tom procházení může něco semlít.“

„Počkej, Pepo,“ zaprotestoval Jansa, „to tajemno si odpusť. Co ti Australan povídal?“

Protáhl se na sedadle: „Leccos povídal. Podobalo se to řeči andělů. Má prý s tou dívenkou nanejvýš ctihodné úmysly. Ale spíš má, myslím si, úmysly s tou jejich chalupou. Naštvalo ho, když zjistil, že soudem osvobozený Markétin strýc Ota o ni právní cestou usiluje.

Proto kope kolem sebe, vyrukoval i na tebe a nechal ti poškodit auto… Hodí se mu, že Soumarových barák stojí kousek od jeho. Chce spojit pozemky, přebudovat domy na penzion, nabízet prachatým rozmazlencům z Německa i odtud výlety na hřbetech koní a bůhvíco ještě jiného.“

„No jo,“ smířlivě poznamenal Jansa. „Plány jsou plány, ale ta nešťastná Markétka o něho zřejmě dost stojí.“

„Nic o něm neví!“ vybuchl Radvan. „Do lecčeho on už se pustil a vždy po něm zůstaly jen slzy a dluhy. A navíc se obávám, že v její chalupě křivácky podniká už nyní. Proto Markétu nakvartýroval k sobě. Nechci mu ale křivdit, a tak se půjdu přesvědčit…“

„Půjdeme se přesvědčit,“ přerušil ho Jansa s důrazem na množné číslo, „boty-neboty, však ony něco vydrží.“

***

Jako v pohádce.

Byť půl na půl domácí a cizokrajné.

Pronikli k Soumarových samotě přes hory a lesy. Perníková chaloupka to nebyla, z komína se však slabounce kouřilo a na jediné příchodové cestě nehlídal drak, ale chlapík se sukovicí silnou jako chlapská paže. Obešli ho zadem, a když po sehnání něčeho, co by si v tichosti mohli přistavit pod nohy, konečně nahlédli dovnitř, naskytl se jim pohled na deset černoušků… no, popravdě řečeno, jen deset jich nebylo, spíš kolem dvaceti, a většina z nich také až tak úplně černá nebyla, našli se tam i hnědí a šikmoocí, všelijací… ale k podobě lidí od Řípu či ze žírné Moravy měli rozhodně víc než daleko.

„A hergot,“ ujelo Jansovi, když se vynadíval.

„Tušil jsem něco takového,“ kývl Josef Radvan a široko daleko v okolním lesním a skalnatém království nebylo nikoho, kdo by mu neuvěřil.

***

„Transportní mezisklad, tak by se to dalo nazvat,“ řekl důstojník speciální složky policie, když v jeho kanceláři dopili kafe. „Prostě změna taktiky. Nevozit draze platící uprchlíky přímo do Německa, ale soustředit je na vhodném místě a počkat na stejně vhodný okamžik.“

„Odkud pocházeli ti lidé?“ zeptal se Jansa.

„Všehochuť. Pákistán, Etiopie, také rovníková Afrika a především Sýrie…“

Byla už noc, opravdová noc, výlet do pohraničí se čekaně protáhl, Jansovi se chtělo spát, ale také si uvědomoval, že by měl zprávu o opožděném návratu podat Irence Vágnerové, tedy té, která stála na počátku všeho tohoto konání. Kdyby ale tušila, co všechno svým tlumočeným přáním vyvolá, raději by tehdy – možná – nechala svá slova utlumit dalším polibkem, v jejichž vlaze vstřícném přijímání i nabízení byla nedostižná. Ale neutlumila ta slova, nenechala je utlumit, a proto se stalo a děje to, co se stalo a děje. Tak to v životě občas chodí. Že dáme do pohybu něco, o čem nemáme sebemenší tušení.

„Jakou roli v celé té věci hrál Tomáš Síbr? Ten, co se mu říká Australan?“ přidal se otázkou i Radvan.

Důstojník se zasmál. „No tak, pánové! Jsme vám vděčni za pomoc, ale nemůžeme na oplátku vyzradit všechno, co víme. Výslechy ještě neskončily, zdá se však, že Síbr měl tuhle trasu pod palcem, protože se tu vyzná a nabízely se mu různé možnosti. Třeba zrovna ta chalupa na příhraniční samotě. Sbíhaly se k němu dílčí informace a spoluorganizoval transporty. Jakási pavučina to byla.“

Pavučina…!

Slovo, které Jansovi připadlo povědomé, ale podstata té povědomosti mu pod příkrovem únavy došla až o chvíli později. Pavučinou přece sám pro sebe nazval síť čar, v níž se v noci na včerejšek změnilo přední sklo jeho nissana. Pavučina a slovo Vyšín vepsané do prachu na víku motoru: Australanovo důrazné varování. Už druhé v pořadí: tím prvním byl přece Síbrův úder hranou dlaně do Jansova krku. A ani v téhle chvíle, už v odstupu, nezáleželo na tom, zda to byl úder hranou malíkovou či ukazováčkovou.

„Co nyní podnikneme, Pepo?“ zeptal se Radvana.

„Co by?“ odpověděl. „Všechno ostatní už vyřídí jiní, ti povolanější. A my pojedeme domů, ne?“

Bylo to moudré Mistrovo rozhodnutí, ostatně jako vždy.

Chci, aby zemřel!

Zvyk je prý nesvléknutelnou železnou košilí. Eva Klivarová nosila sice košilky, pokud tedy vůbec nějaké nosila, z úplně jiného, na dotek příjemnějšího materiálu, dané rčení však podvědomě ctila: rituál příjezdu na chalupu míval tudíž neměnnou podobu. A dokonce ani nezáleželo na tom, s kým zrovna do domu pod převislou skalou ve tvaru zobce a s výhledem na slepé rameno staré řeky přijížděla. Odemykání dveří, otevírání okenic a zapnutí proudu ve skříňce s pojistkami a měřičem spotřeby bylo její výsadní činností, zatímco řidič vozu – a zase bylo lhostejné, kdo to byl – otevřel vrata a zacouval na vybetonovaný plácek za domem. Eva, povoláním šéfekonomka dovozní a vývozní firmy, se jinak považovala za slušně vyježděnou řidičku, ale s tímhle manévrem, kdy bylo třeba ostrým obloukovým nájezdem se strefit do prostoru mezi kamennými sloupky, neměla dobré zkušenosti, už se jí také podařilo odřít bok vozu či urazit zrcátko, což ji přivedlo k rozhodnutí, že napříště to bude svěřovat výhradně těm druhým.

No…

Zarazila se, když jí došlo, že v myšlenkách setrvačně používala množného čísla.

Vzápětí nad tím mávla rukou, ono půjde stejně jako v mnohém jiném jen o časem podmíněný zvyk, pomyslela si s přesvědčením člověka, kterého život vycepoval k poznání, že nadmíra emocí bývá často překážejícím zavazadlem. Poté vešla do rozlehlé obývací místnosti s krbem, rozsvítila, rozhlédla se kolem dokola poprvé, pak ještě podruhé a vzápětí znejistěle pochopila, že nějakými těmi emocemi se zřejmě bude muset třeba i proti své vůli a velmi nerada zabývat.

Sviňák jeden vychcaný…!

Ošklivá slova jí polohlasně vyklouzla z úst, když si uvědomila, jak to mužský, kterého měla zapsaného v dávno už kdesi ve spodním šuplíku založeném oddacím listu, mistrně načasoval. Mohl to, co jí chtěl sdělit, nechat kdekoli, mohl využít pošty, schránky v pražském bytě, mailu, mohl vše před tím, než udělal to, co udělat chtěl, zařídit všelijak, ale učinil to ten pozér zrovna takhle.

Takhle se zdánlivě důstojným odstupem. Takhle s patosem.

Určitě to viděl někde ve filmu: bílá obálka opřená o vázu se suchými květinami…

Popošla blíž a bez náznaku piety obálku roztrhla a vyjmula odtud popsaný list papíru.

***

„Lásko,“ četla chvatně a s narůstajícím vztekem, „přeji Ti přívětivý vstup do nové chalupářské sezony, při níž už nebudeš muset brát ohledy na mou přítomnost. Při této příležitosti přijmi ode mne pár otevřených slov. Neskrývám, že v koutku duše jsem před několika týdny přece jen čekal naznačení příčin Tvého odchodu od stolu i z našeho společného bydliště, protože je jasné, že běžný spor, který se toho dne mezi námi odehrál, takovou příčinou být nemohl. Nedočkal jsem se. Koutek duše byl zklamán a vynuceně jsem tedy vzal na vědomí, že už nic není takové, jaké bývalo, a že už neplatí ani naše vlastní pravidla životní hry. A že možná – s přihlédnutím k sedmileté periodě ve výměně našich tělesných systémů (a my už máme za sebou tyhle rotace skoro tři) – to vlastně ani nejsme my. Ale jsme, myslím si, že jsme. A lidská paměť nemůže být přece tak idiotská, aby vteřiny a minuty nedobrého dění, byť notně zraňujícího, dokázaly zakrýt a odsoudit do zapomnění miliony jiných vteřin a minut, krásných, hravých i moudrých, nesouměřitelných s čímkoliv jiným, co jsem předtím prožil. Děkuji Ti za všechny ty vteřiny a minuty. A jelikož k díkům patří rovněž i pokání, omlouvám se za vše, čím jsem Ti kdy ublížil, či jsem prostě jen nebyl tak dokonalý, jakého sis mě dle svých představ o Tebou vedené Rodině (jak to píší na Sicílii) důrazně žádala.

Tolik z toho přívětivějšího, co mám na srdci.

A nyní v jiné tónině. Hranice mezi láskou a nenávistí je tenká. My oba ji už bez ohledu na to, co bývalo, překročili. Možná jsi v posledních dnech měla dokonce taktně skrývaný pocit výhry, protože se vše vyřešilo tak, jak Ti to vyhovuje. Už prostě nepřekážím. A totéž možná cítí i ten druhý, jemuž jsi pro mne ponižujícím způsobem dala přednost a asi je Ti nyní někde nablízku. Ale ne, miláčku, ani on, ani Ty nepatříte k lidem, jimž jsem ochoten dopřát vítězství. Brzy poznáš (poznáte), že tahle slova nejsou jen plácnutím do vody, jak jsi zvyklá mé počínání vnímat. Vše je zařízeno, mé osobní přítomnosti už není třeba. Tím končím, více slovy bych jen rozmělňoval podstatu. Podceňovala jsi mne, má drahá, a těžko Ti mohu odpustit, že už Tě pak ani nebavilo se mnou žít.

Ale poznáš, brzy poznáš, že beze mne se Ti bude žít ještě hůř.

Líbá tě…“

***

Moc pěkný dopis.

O to pozoruhodnější, že to byl vlastně dopis odkudsi z urnového háje u strašnického krematoria, jinak řečeno přímo ze záhrobí, neboť byl sepsán značně neurotickým a zejména v závěrečné části až roztřeseně působícím písmem muže, jehož občas dost krkolomné a četnými neúspěchy provázené putování světem se před několika dny uzavřelo nejprve kulkou, která mu z jeho vlastní vůle prolétla mozkem, načež se o zbytek díla zmaru postaral žár kremační pece.

***

„Lásko…! Líbá tě… miliony krásných vteřin… omlouvám se… vyhrožuji…,“ rozčilovala se Eva Klivarová ještě o několik hodin později a vlastně pořád dokola, jen čím dál znervózněleji, „on mi ve chvíli, kdy chce ne kvůli mně, ale z mnoha jiných a podstatnějších důvodů uzavřít životní účet, napíše dopis, jako kdyby se to mezi námi od počátku do konce podobalo románové lásce. To je přece nefér! Vždyť ten člověk snad ani nevěděl, co je to láska. Nebyl toho schopen! Hrát si se slovíčky, to Bedřich Klivar uměl, na to byl machr, ale když jsi s ním mluvil, nedokázal jsi poznat, jestli tě vůbec poslouchá. Tahounem všeho rodinného dění jsem byla já. On byl nezodpovědný hazardér, který se stylizoval do něčeho, čím nebyl a ani nemohl být. Šarlatán ve všem, na co kdy sáhl. Láska…?! To nebylo jeho téma. Spíš sebeláska, ta k němu sedí jak ušitá. Rozumíš mi?! Hergot, Peťulo, řekni něco, nebo se z toho zblázním!“

Peťula, nezdrobněle řečeno docent Petr Bečvář, vysokoškolský kantor se specializací na starověké jazyky a literaturu, bezradně a už i trochu unaveně pokrčil rameny. „Ale no tak, Evičko. Co ode mě chceš slyšet? Vždyť jsem tvého muže neznal. A vynášení laciných soudů ode mne…“

„Nemohu čekat, já vím,“ ušklíbla se, a protože si na někom potřebovala vybít přetlak svých pocitů, zaznělo to téměř útočně: provinění mrtvého prostě odnášel živý.

„No jistě,“ sykla, „ty si až úzkostlivě potrpíš na precizní vyjádření. Snad bys mi mohl o lásce jako takové přednést nějakou definici, ne?“

„Pokud si to opravdu přeješ, tak mohu,“ usmál se mírně, velmi mírně, protože docent Petr Bečvář prostě už takovým byl. „Zde ji tak nahrubo máš, za úplnou přesnost neručím: Pravá láska trpělivá jest, dobrotivá jest, nezávidí, není všetečná, nenadýmá se, za nic neslušného se nevydává, nevzpouzí se, neobmýšlí ničeho zlého, neraduje se z nepravosti, ale raduje se nad pravdou, všechno snáší, všemu věří, všeho se naděje, všeho trpělivě čeká…“

„No ne!“ zasmála se, konečně se zasmála. „Zní to pěkně, ale znáš někoho, kdo se podle toho řídí?“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Mezisklad

Chci, aby zemřel!