Hem Lock

BOŽSKÉ ZLOZVYKY

Na Starej ceste 62, dňa – 5. Marca,

v roku Pána – 2018

Ukážka z elektronickej knihy

-

“Otázka bola zodpovedaná. Sľub bol splnený. Ste slobodní,

ak chcete: “Nový začiatok.”

-

ISBN 978-80-570-0471-4

EAN 9788057004741

-

Predslov autora:

-

Povedal:

-

„Tam, kdekoľvek si, ja bol som, tu slepý som spal

avšak už bdelí snívam, strážim plameň vo svojej dlani,

nemusíš sa báť. Kde nie je nič, niet ani klamstva,

za hradbami mračien som ho našiel. Bolo čiernej farby,

tmavá, akú vidia len slepí. Vypálil som ju v tehly,

a do tehly význam, menoval ich, ukladal, kým postavím,

čo staviam. Stenu otázok a raz dom z odpovedí.

Z domu domov pravdy, až po písmo, náš spoločný jazyk,

tehelný mesiac splnu, ale niet noci, kde niet dňa.

V nahom lesku striebra, krídel havraních pier bola tma,

Okrýdlená teplom mojho dychu, nádychu života,

Z tmi bolo slovo, každý význam tehla, z tehál boli steny

a zo stien dom. Domov pravdy, domu klamstva

ilúzie slov, tej krajiny zázrakov, farieb sveta a jej piesní,

z moci všemohúcej som mohol a aj sa jej vzdal,

vybral si narodiť sa a trpieť a milovať a spieval ju s vami.

Avšak nepleťme si pojmy s dojmami, si pamätaj

v tme tej noci, úplne prvej, každý tieň mi patrí, dňa či noci,

ako tvoj, jeho aj ich a každá tehla mi to potvrdí.”

-

Tam, priestory minulosti, budúcnosť kvitne a načahuje sa,

ako dosah ozveny, presne ako hovorím,

bolo počuť všemohúci hlas, menovať názvy tehál a zmysel

tvaroval v plameni života, v jeho dlani.

Hlásal, nahlas v jazyku hromov a slová predpovedal blesk

A potvrdzovala ozvena, kým sme klíčili,

v čiernom perí, večných perinákov, novorodených hviezd.

Oddelil noc od dňa, ako aj jednu hladinu

Od druhej, cudzích vôd, kde v pobrežiach nebies kotví jar.

Vo všemohúcnosti, uzákonil Božou vôľou

Predstavu v ľudské slovo, keď im vdýchol dušu, význam,

život, aby ich mohol miliónmi párov rúk

rozvíjať ďalej, tvoriť vety, pýtať sa otázky a ako otázku

sám nájsť aj odpoveď, ukrytú po kúskoch,

v stovkách ďalších otázok, horkastej chute nevedomosti,

bledých farieb Božej hádanky: “Kto som?”

-

Významy v každom dni, v každom kroku, na každej ceste,

skrz hory a les, hľadajúc cestu dnu, či von.

Ako zlato roztečené hlboko v skale, perly na dne oceánov

noc leskom kvitne, rodí a krváca atrament.

Časom ukryté odpovede, až kedy srdce sveta zovrie strach,

Z tej moci hlasu trúby anjela, prečeše svet,

Vrcholy hôr, dno morí, jeden tón, rozkaz ktorý otvorí hroby,

Ako porazí smrť, keď povolá všetko raz živé,

pred Pánov najvyšší z trónov, zodpovedať sa svojmu sudcovi.

-

Po deviatich rokoch útrapách pôrodných bolestí, svet porodí!

Po vyvážení s pierkom na váhe každého srdca,

Poslední budú prví a prví poslední, spravodlivo rozdáju tresty,

kým štedro odmenia druhých, všetky deti slnka.

A vtedy, konečne, naša pozemská rodina zaspieva Pieseň pravdy,

Zaznejú svetom slová hymny sveta, prvý krát

Až po odsek mieru, refrén lásky začne oslavy vítania prvej jari

svet porodí, kvety vykvitnú a ulice naplní veta:

“Od kedy sa zviera stalo človekom, človekom život nesmrteľný!”

-

Dávnejšie než dávno, niekedy po konci, niekde pred začiatkom

Kompas času, boli sme nie viac ako života stredobod,

Hľadajúc východ, bola si mnou a ja som bol ty, všetci sme jedno,

jeden hlas srdca. Nie my, ja! Ako aj sme, ty si, ja som.

Nie vtedy, ale teraz! Ako odjakživa bolo. Sme každý jeden krok

Každej ručičky na tváry hodín, každé zrnko prachu.

Voda v studni sudičiek, unášaní prúdom života, sloboda oceánov

Je skutočný prameň mladosti, nehľadaj ho nikde inde.

Sledoval som tie mraky spod hladiny sdivočelých vĺn, bez dychu,

bez jedinej potreby života, živý, bez žiadneho strachu

zo smrti, bol som nesmrteľný a nesmrteľný stale som, všetci sme.

Sledujem kvapku po kvapke, jemne dopadať domov na hladinu mojej tváre, zistil som, že ako hladina i slzy sú moje.

Vždy keď je svetu ťažko, vyšplhá sa hore, vyplakať sa do mračien.

-

Naše to boli bozky ohňa, tých rozpálených pier, my sme tí milenci

opití túžbou, ktorí oheň večnosti rozpútali až rástol,

až do dnes horí. Nikoho to vina, ako sám sa naťahujúci budík.

Nad oblohou bezdetných nebies a v cudzích krajoch

Po tme sa milovali, kedy svetla ani lesk, po tichu padali dnom

bezodného dna, boli sme, avšak života os, nanajvýš.

Tulák stratený ďaleko od svojho domova, ja som, ty si, my sme

ďaleko na storočia dlhé veky od vrcholu skál, tam

kde ešte niet zeme, ani hory, ktorá by dosiahla jeho rodný kraj.

Ako deti nezvestných hviezd, sme sa raz narodili

v nesprávny čas, na nesprávnom mieste, ako sirota divočiny,

s pazúrmi medveďa v pätách stôp studených ulíc,

hľadáme náš domov v krajine zámkov a okien zvedavých očí.

-

Strom života, nie viac ako sen, nie menej než večnosť.

Zo spomienky, ktorú zabudol, zabudnúť,

bol nápad, nechcene a nevedomky, stačil jediný pohľad

pannou jeho sna, zasadil zrnko vesmíru,

počal život keď sa zaľúbil, stvoril lásku, zaľúbením sa.

Nevinný sen, spomienka, až vznikol nápad,

ktorý povstal rozfúknutím popola ako raz aj padne.

Ožili sme v sivej srsti, povstali sme zo sna,

ako budúcnosť minulosti, ktorá nikdy nebola, je, život.

Tancujeme s vlkmi, mimo ich čelustí dosah

okrýdlení dymom, tancujeme okolo prastarého jazera,

spev osláv víta slnko späť v našej osade,

tancujeme okolo, v domorodom bubnovom pochode

vyjeme na mesiac, v jesennej rovnodennosti

pretože noc, ako aj mesiac je len náš, Boží dokonalý sen,

ktorý On sníval, my snívame, budeme snívať, navždy.

-

-

1. Kde bolo...

-

Kde bolo, tam bolo, vždy viac, než sa na prvý pohľad zdalo. Ospalý strom, naťahoval konáre svojich rúk za slnkom, zatiaľ čo sa jeho korene borili tmou. Tehla po tehle, stavali stenu až po celý dom, na pevných základoch, železobetónu. Lekná, pokojne kvitli na hladinách vôd, uponáhľaných riek za oceánom. S hlavou v oblakoch, s nohami však pevne v zemi, metre hlboko. Oči žmurkali rovnako, nik však nevie, že za sebou skrývali kopec nezodpovedaných otázok. Ústa zívali rovnako, jedny však od nudy, kým druhé únavou. Na všetkých nohách topánky, každý pár, ale kráčal svojim vlastným životom. Na každej ruke dlaň a päť prstov, jedna zovierala rukoväť a druhá porisko. Na ostatné ruky sa budete musieť opýtať ich vlastných majiteľov. Tieto ruky držali vidly, ako vyhadzovali z kurníku, starú podstielku a nahradzovali ju slamou. Nabral vidlami a hneď sa mu vyčaroval široký úsmev na tvári, až kým vypľúval slamu, ktorú mu vietor nafúkal do úst. Nechcel veriť, že našiel už štvrté vajíčko. Vidly zapichol do zeme a opatrne ho položil o kúsok ďalej, do trávy vedľa ostatné. Vonku horúčava, pražilo slnko, dnu ich už bral

urobené natvrdo. Dokončil prácu a rovno ich zobral dnu, aby potešil svoju Matku a zároveň sa na chvíľu ukryl pred slnkom. Dlhé letné dni, horúce aj noci. Vlniace sa diaľky, ktoré nikde nevedú, len späť. Na mieste ako všetky iné, v časoch rovnakých, ako tie predošlé a aj tie potom, drel na farme jeden, ešte nie muž, ale už dávno nie chlapec, možno mládenec, nazvime ho po mene, Don. Kým jeho Otec, bojoval v nezmyselnej vojne, za lepšou budúcnosťou, jeho prítomnosť zdierala na kosť. Na všetku prácu, na celej farme zostal sám, kým jeho Matka, už mesiace v bolestiach a v opakujúcich sa horúčkach, ležala v posteli a bola od neho závislá. Vbehol dnu, hlavným vchodom do kuchyne, predsiene, jedálne a obývačky v jednom. Vošiel s oslavným krikom. Vyrazil dvere a komicky prehlásil: „Dneska budeme večerať, ako šľachtici na kráľovskom dvore!“ Posledné slovo prerušil v polke, ako si všimol pod perinou, že jeho Matka spala, kým vošiel. Jeho Matka ostala v šoku. Zľaknutá, so zaspatými očami sa ho pýtala, či sa niečo stalo. Sadol si na kraj postele a chytil jej čelo, aby skontroloval, či nemá teplotu. Starostlivo sa na ňu pozeral a hlasno vzdychol. Zobral jej ruku, pobozkal ju a nechal ju medzi svojimi. Povedal: „Prepáč, že som ťa zobudil. Zo žartu som robil kravál, aby som ťa rozosmial. Nevedel som, že spíš.“ Usmiala sa a vyzvala ho, aby to urobil aj nabudúce. Don sa pousmial, ale ihneď zvážnel: „Máš horúčku. Úplne horíš!“ Vyskočil z postele: „Zbehnem pre lekára! Priveziem ho, aby sa na teba znovu pozrel.“ Ihneď mu skočila do reči: „Nie! Nikam nepôjdeš! Už tu bol dva krát a aj druhý krát povedal to isté, ako po prvé.“ Žili na vidieku, v oblasti fariem. Najbližšie susedné farmy, boli od nich na míle, nehovoriac o Lekárovi, ktorý žil v meste, do ktorého by aj autom jazdil skoro tri hodiny a aj to len za priaznivé počasie. Síce na modrej oblohe ani obláčik a pražilo slnko, v poslednej dobe však počasie, skákalo jedno cez druhé, ako keby sa pomiatlo. V priebehu dvoch dní, dvadsať stupňové rozdiely. Bolo, že nepršalo mesiac, potom mesiac bez prestávky. Koncom apríla mrzlo, dokonca aj snežilo a všetko vymrzlo v zemi. Nikto nevedel, čo to zapríčiňuje a aj keď to bolo nepríjemné, žily mu to netrhalo. Ďalej držal ruku jeho Matky a hladil ju. Hovoril jej, že to bude v poriadku, aj napriek tomu, že si ho lekár zobral bokom a vysvetlil mu vážnosť jej situácie. Klamal jej, ale to je odpustiteľné. Klamal aj sebe, ale myslím, že to bolo tak správne. Chvíľu ju utišoval, ale potom sa už musel vrátiť von, lebo deň nepočká a práce mal na každý deň kopcom. Kvôli počasiu sa musel prispôsobiť a znovu zaprel koňa do pluhu. Celé pole prekypril a zahnojil maštaľným hnojom. Rozhodol sa vysadiť zemiaky na neskorý zber. Podľa počasia, v júni, až začiatkom júla. Plánoval sa do toho pustiť, od budúceho týždňa. Teraz upratoval v ich maličkej maštali, pod koňom a kravou, čo aj dvaja dali zabrať. Vedel, že od budúceho týždňa, nebude mať žiadny čas nazvyš, preto sa snažil urobiť čo najviac a najdôkladnejšie, kým sa k tomu kto vie kedy znovu dostane, po vysádzaní. Sám robil prácu štyroch ľudí a po pri tom všetkom, sa staral o svoju Matku, ktorá ležala nemocná v posteli. Celé dni špinavý, boril sa blatom, alebo sa roztápal pod žeravým slnkom, alebo upratoval výkaly. Každé ráno, ako išiel podojiť kravu, vstával za rovno so slnkom. Zdravili sa, ako starí priatelia a navzájom sa vítali, v dni toho druhého. Don pracoval, dokým mohol a mohol, dokým videl, preto západom slnka končil a ako odišli sa aj spolu vracali späť. Každý večer sa hlboko poklonil a poďakoval za svetlo a ďalší deň.

Mal všetky dôvody sa sťažovať. Čo všetky, mal ich ešte viac a predsa to nerobil. Nikoho nevinil, aj keď by to každý pochopil. Nerobil to ani vtedy a ani potom. Nesťažoval sa, ani keď jeho Otec z donútenia zabíjal a ani keď bol z donútenia zabitý. List z armády, po prečítaní ihneď spálil. Ani keď jeho matka, bezvedomá, kričala v delíriu nezmysly. Nepohlo to s ním ani o vlas. Ani s jeho láskou, ani s jeho úsmevom, akým vítal slnko, do ďalšieho rána. Vyzeral byť neoblomný, po uši zamilovaný do života, až sa Bohovia pýtali prečo.

-

2. Tam bolo...

-

Kde bolo, tam bolo, vždy viac, než sa na prvý pohľad zdá. Na tvári pár očí, zakaždým hovoria pravdu, ale len zriedkavo ju aj vidia. Pod nosom ústa, na rozdiel od očí, úprimne hovoria skoro nikdy, ledaže sa opijí, alebo pomýlia. V tele pľúca, lapajúce po dychu, v tých najdôležitejších chvíľach a v hrudnom koši ukryté srdcia, kým v ich kráľovských komorách, sú udomácnení Bohovia. Don si časom získal ich záujem. Niektorých to bol prostý obdiv. Zaujímal ich, pretože mu nerozumeli. Vedeli, že život bolí, ako videli všade navôkol, on sa však vymykal ich šablóne ľudí, až ju búral od základov. Najvýraznejšie to bolo vidieť v jeho pohyboch. Vyzeral, ako keby ľahšie splýval s fyzikálnymi zákonmi a gravitáciou sveta. Ako keby mu živle nedokázali ublížiť. Niektorých to bol obdiv, ale iných závisť, prečo sa rozhodli, že zistia jadro jeho sily. Bohovia však prebývajú v ľudskom srdci, rovnako, ako vždy prebývali. Tisícročiami však srdce stvrdlo, až po oceľ a železo, kým zabudlo a upadlo do úplnej nevedomosti. Ľudské srdce je dneska ako trezor. Bohovia môžu kričať, robiť akýkoľvek kravál, nepočujeme ani slovo. Len keď sa naruší náš vlastný, maličký svet, v ktorom sme odmietali pomoc a hrdo si namýšľali, že si na všetko vystačíme. Len keď sa v základoch zatrasie naše sebavedomie a zrúti sa ako hrad z kariet. Len cez zlomené srdce im načúvame a počujeme ich hlas. Snažili sa ako chceli, všetky polená, ktoré mu hodili pod nohy a nástrah a pascí, ktoré nastražili, stále nič. Išli do hraničných medzí, vyskúšali všetko okrem smrti, pretože to je mimo ich moc. Smrť je iného zodpovednosť. Bohovia sa ho snažili zlomiť, ale skoro zistili, že to bude tvrdý oriešok. Každý človek je zahrnutý vlastnými starosťami a jeho život podlieha z nich vyplývajúcim pochodom myšlienok. Dilema väčšiny je prežitie a pohodlie, ale nie každého. Donova dilema nebola prežitie, ale samotný život. Fascinoval ho po všetkých stránkach. Udivoval ho a nevedel sa ho vynadívať. Semienko orgovánov, ktoré sa strácalo v jeho dlani, od vyklíčenia až po trojmetrový krík, obkolesený v čarovnej vôni.

Zakuklená húsenica, rozprestrie svoje krídla a ako prekrásny motýľ, vzletí zo svojej hrobky. Dúha po búrke, optický úkaz, ako čiahne od oblakov až po lesy, slnečný lúč, v jedinej kvapke vody. Zázrak všetkých zázrakov, pre neho však vždy ostal, ľudský život. Zasiate zrnko, klíčiace a vyvíjajúce sa, až po mäso z mäsa, až po telo zo zeme, až po krv z vody, až po narodenie, dospelosť, starobu a vracanie zemi, čo je jeho a oceánom, čo je ich. Celý ľudský život, videl v rozpoltenosti krásy a bolesti. Rovnako celý jeho problém. Tvrdil, že by mali byť jedno. Veril, že nájdením krásy v bolesti, krása zažiari, ako nikdy pred tým a bolesť raz a navždy dobolí.

Boh Hnev to nevydržal a stratil trpezlivosť, ako prvý. Rozfúkal víchricu, až lámal kmene stromov a skoro odtrhol strechu farmy. Boh Strach povedal: „Braček môj, dovoľ aby som ti pomohol.“ Vždy sa snažil ísť Hnevu vzorom a tiež sa veľa predvádzal, ako to je zvykom, u staršieho brata. Boh Strach, podporil víchricu, bičujúcim dažďom. Kvapky veľké ako centy, dopadali na strechu farmy a zneli, ako ozvena výstrelov zo zbraní. Keďže sú Bohovia vo všetkých srdciach, Boh Strach sa snažil vystrašiť Donovu Matku aj zvnútra. Z jej slabého, chorého srdca, bola do tretej chvíle vydesená. Uväznená v predstave, že na nich padne strecha a oboch ich zabije. Don sa postavil od kuchynského stola a so smiechom krútil hlavou. Pristúpil ku nej a čupol si vedľa postele, s pokojným úsmevom. Začal jej rozprávať komickú príhodu, ako s Otcom stavali tú strechu a použili všetky klince, čo bolo dva krát toľko, koľko potrebovali, lebo ešte nemali postavenú dielňu a hocikde pohodené, by aj tak len zhrdzaveli. Tak si povedali, že ich radšej použijú, ako by ich nakoniec vyhadzovali. Obaja sa dobre zasmiali a smiech skončil v nostalgickom úsmeve. Don sa postavil a išiel rozrobiť oheň v krbe, lebo sa vonku značne ochladilo. V strede horúceho leta, ho chlad nachytal nepripraveného. Nemal naštiepené žiadne polená, ale v pivnici ich pár našiel. Snažil sa rozrobiť oheň, ale nedarilo sa mu to, lebo drevo bolo vlhké. Snažil sa, až kým zrazu uvidel dym, priložil suchú slamu, fúkol a zbĺkol plameň. Boh Strach skríkol: „Čo si to urobila?!“ Bohyňa Múdrosť, najstaršia zo štyroch súrodencov, prikročila pokojným krokom, ku svojim bratom, so slovami: „Čo všetko ste už skúsili a bez úspechu? Hádam si nemyslíte, že jeho trpezlivosť nakoniec zlomíte, dažďom a víchricou?!“ Bohyňa Láska, sa len v kúte usmievala.

Skrývala svoj úškľabok, za pohár červeného vína. Hnev si to všimol a zo svojho prchkého temperamentu, ihneď skríkol: „Myslel som si, že sa všetci snažíme o to samé! A čo si zatiaľ urobila?! Len tu sedíš, popíjaš a užívaš si naše trápenie!“ Láska si odpila a ani mu neodpovedala. Nedala sa rozrušiť , ale Strach má podlé spôsoby. Vie, ako vyviesť Lásku z rovnováhy. Boh Strach, si sadol so svojim chladom, vedľa Sestry, až začali omŕzať od jej tela najvzdialenejšie listy viniča, ktoré ju odievali. Potichu začal šepkať, aby to nepočula Múdrosť, ktorá by čokoľvek, čo Strach radí Láske, určite vyvrátila v klamstvo. Strach potichu šepkal v sladkých tónoch zabalené slová, ako pokúšal Lásku: „Sestrička, čo to nechápeš? Síce sa snažíme zlomiť jeho srdce, ale robíme to s dobrým úmyslom!“ Krčil ramená: „Nazvime to nevyhnutné zlo.“ Pokračoval: „Zlomené srdce sa znovu zahojí, ale odpovede, ktoré od neho získame! Predstav si, koľko nám to pomôže v našej práci!“ Pritvrdzoval tón hlasu: „Naučíš sa dopriať jeho pokoj, každému človeku! Zato to hádam stojí?!“ Láska v rozpakoch. Stále sa jej ten nápad nepozdával, ale zo svojej nevyspelej povahy ľudského srdca, chcela pomôcť a tak sa nechala oklamať. Odpovedala: „Dobre! Pomôžem vám. Predsa viete, že nikto v celom svete, neláme srdcia tak ako ja.“

Ich mladší brat Hnev, dotlačil jedného muža ku chľastu. Rozhneval mladomanželov, ktorí bývali neďaleko, na vedľajšej farme. Hnev zachvátil manželove srdce na toľko, až siahol po zbrani a vyhrážal sa samovraždou, alebo zabíjaním. Manželka, krásna, mladá hnedovláska, po všetkých radách Boha Strachu, v jednej košeli utiekla z domu a nezastavila sa až po Donovu farmu. Opojenosť využívajú Bohovia často. Ľudia sú vtedy ľahko ovplyvniteľní. Strácajú svoje vedomie, spolu so svojimi zásadami. Prepadajú svojim pudom a správajú sa nerozmyslene, ako zvery. Manželka, vydesená na smrť, hľadala útočisko a útechu pri chladných lesoch a holých poliach. Don, chvíľu pred zotmením zatváral kurníky, keď videl z diaľky utekať mladú ženu. Slzy jej stekali po lícach, pribehla a skočila mu okolo krku. Až keď bola jeho susedka pred ním, ju spoznal. Plakala a prosila ho, aby mohla zostať. Hovorila, že sa bojí o svoj život. Don ju poznal, ako susedku, ale ledva spolu kedy prehovorili, aj to len pár slov. Asi pred rokom, hneď po sobáši si kúpili farmu v susedstve, aby utiekli čo najďalej pred vojnou. Nemohol ju takú rozrušenú odmietnuť. Pozval ju dnu. Bohovia pripravili svieže počasie a ticho, ako pred búrkou, aby jeho Matku položilo do hlbokého spánku.

Don a mladá hnedovláska v manželovej flanelovej košeli sa posadili v jeho izbe v podkroví, na ustlanej slamenej posteli, aby náhodou nezobudili jeho Matku. Všetko mu vyrozprávala. Čím viac o tom hovorila, o to viac plakala. Hovorila, že sama nechápe čo sa stalo. Inokedy nepije a presne preto, ako sa vtedy správa. Utišoval ju a uisťoval, že sa jej pri ňom nič nestane a môže ostať, dokým bude chcieť. Niekoľko krát sa stretli hlboké pohľady a zakaždým viedli k hrejivému objatiu. Zamilovanie sa je oveľa komplikovanejšie, ale túžba po tele, je na jeden lusk. Bohyňa Láska, zachvátila jej srdce. V jednom momente sa žena začala strácať v jeho očiach a cítila sa v nich, ako keby našla oázu v strede púšte. Miesto svojej bolesti a problémov, z jednej chvíle na druhú, nevidela nič, len jeho pery a túžila po nich s detskou tvrdohlavosťou. Láska ju ovládla, pretože mala zlomené srdce, Don však nie. Preto, aj len pokúšať sa, by bolo zbytočné. Bratia dúfali, že Don prepadne pokušeniu mladej krásy a dostane sa do milostného trojuholníku, ktorý ešte nikdy nenechal srdcia v celku. V jednom momente ticha, mu zrazu položila ruku na stehno a povedala: „Znamená to pre mňa veľmi veľa. Neviem čo by som teraz bez teba robila.“ Don chápavo prikyvoval a chystal odpoveď, kým jej ruka, začala stúpať pomaly vyššie. Don ľapol po dychu, chytil jej ruku a vyskočil pred posteľ. Pripútaná ku nemu kúzlom Bohyne, ihneď vyskočila tiež. Musel ju chytiť za ramená, aby ju držal od seba. Povedal: „Vieš, že to nie je dobrý nápad!“ Pomaly a jemne mu chytila ruky a počas očného kontaktu, skoro bez povšimnutia ich stiahla zo svojich ramien a preložila na svoje boky. Obomi rukami mu chytila tvár a začala ho násilne bozkať. Držala ho za košeľu, spravila krok dozadu, padla na posteľ a on na ňu. Nohami ho obopla okolo pásu a držala pri tele, kým sa bozkávali a ruky jej skĺzali z hrudi, po jeho bruchu. Uvedomil sa, že čo robí. Schmatol jej ruky a položil ich pevne nad jej hlavou, zatiaľ čo ho nohami stále väznila a nechcela pustiť. Tvár sa jej herecky rozosmútila: „To ma vážne nechceš?!“ Musel si hrýzť do pier, aby mu nevykĺzla pravda, zatiaľ čo jej pevne držal ruky, lebo stále bojovala. Začal prepadať pokušeniu, ako pod nim ležala polonahá, krásna žena. Opitý vášňou, jej povoľoval ruky, kým ho očami hypnotizovala a dostávala do tranzu výziev. Nevedel dostať z hlavy, chuť jej pier a musel ich mať, hneď a viac, ako nejakú drogu, na ktorej sa stal závislý, po jednej dávke. Vzrušený z dotykov ich tiel, v ceste stálo už len oblečenie.

Odmietal pokušenie, ale stále zvedavo načúval všetkým slovám, po krk zaborený do ich vábenia. Prepadal hlbšie, hlbšie a hlbšie. Ponáral sa ďalej do jej slov, až kým sa vynoril ich dnom, nie tu, ale tam, na druhej strane hladiny, na hladine dna. Znovu jej pevne zovrel ruky a hlasno prehlásil: „Tvoj manžel! Nezabúdaj na tvojho manžela! Ako sa mu potom pozrieš do očí?!“ Sekundu nato, sa jej pootvorili ústa a o dve sekundy, jej ruky prestali odporovať. Kým bola pod vplyvom kúzla, vyzerala, ako keby stratila všetko vedomie. Zo všetkých jej sľubov, zásad a odhodlaní, sa z momentu stala neporaziteľná túžba po splynutí. Po tom prvom vzdychnutí, až po posledný výkrik. Zintenzívnel jej tep, ktorý stále cítil, ako jej zovieral zápästia pri hlave. Z očí je skĺzla clona a odpovedala: „Pane Bože! Skoro sme urobili obrovskú chybu. Nikdy by som si to neodpustila!“ Sadli si na posteľ a po niekoľkých trápnych chvíľkach ticha, sa na tom spolu zasmiali. Chvíľu sa ešte rozprávali, než povedala, že skôr či neskôr sa bude musieť vrátiť. Bola už hlboká noc. Vonku mrholilo. Dal jej svoj dlhý kabát, aby nezmokla a odprevadil ju domov. Išiel s ňou skoro až po ich farmu. Uistila ho, že už bude všetko v poriadku, nech sa pokojne otočí. Vraj bude ráno ako vymenený, samá ľútosť a výčitky. Nebolo to prvý krát. Objali sa, rozlúčili a Don sa vrátil domov. Bohovia boli stále zvedavejší. Udivoval ich stále viac. Odolať ženskému telu, v celej kráse umeleckých kriviek a dokonalosti vnád, aj napriek tomu, že je stvorení, aby robil opak. Čím menej mu rozumeli, o to viac ich zaujímal. Prišiel domov a rovno si ľahol do svojej slamenej postele. Po nos si vytiahol paplón plný perím, kým mesačný svit, skoro ako deň, žiaril v splne a kvitol diamanty na hladinách riek a jazier.

-

3. Tie hody, raz sľúbené...

-

Večer po ťažkom dni, ako sú všetky. Vyložené nohy, slobodné hodiny, minúty, alebo aspoň sekunda, kým si človek ľahne a zaspí, každý má dopriaty, aj keď nie viac, avšak nikdy menej ako moment pokoja. To je čas, aj keď niekedy len lusknutie prstami, kedy si Božská rodina sadá ku stolu, aby sa spolu navečerali. Prestretý stôl plný dobrôt, meniaci sa podľa ich chúťok. V tento večer, v strede stola ako trofej, ležalo celé upečené prasa, s jablkom v tlame. Okolo neho, zemiaky na niekoľko spôsobov, ovocné misy, dezerty a šesť stoličiek. Bolo počuť hru huslí, sprevádzané s harfou a čelom, v tónoch, aké človek ešte nezapísal do notovej čiary. V dóme Bohov, presnejšie v jedálni, veľkej ako celé domy ľudí, čakal bohatý, dubový stôl, kým sa posadia domáci. Sestry a bratia sedeli oproti sebe a hašterili sa, ako vždy. Husle, v stupňujúcom tóne nariadili: „Ticho!“ Ako sa na svojom mieste objavila Matka Priestor. Usadená pokračovala, už svojim hlasom: „Dohodli sme sa, že aspoň pri večeri bude pokoj!“ Bohyňa Múdrosť zavtipkovala: „Otec znovu mešká!“ Všetci sa zasmiali, okrem Hnevu, ktorý prevracal oči: „Každý deň ten istý vtip!“ Múdrosť odvetila: „Hneváš sa len preto, lebo mu stále nerozumieš!“ Bez povšimnutia sa objavil Otec Čas na svojom mieste a stíchli všetky hudobné nástroje a všetok zvuk aký znel. Všetko čo spelo, zastalo v jeden moment, ako išiel prehovoriť: „Nevesta moja, ty čo si všetko čo je. Deti moje, vy prečo to všetko má zmysel. Ospravedlňujem sa, že meškám, ale nie je to ľahké, točiť svety a tlačiť ich po ich dráhe do ďalšieho dňa.“ Pousmial sa pre seba a pokračoval: „Prajem vám dobrú chuť. Prosím.“ Ukázal na najmladšiu zo súrodencov, na svoju dcéru Lásku, ktorá sedí po jeho pravici. Všetci sa najedli do sýta a ostali ešte nejaký čas sedieť pri stole, aby si užívali svoju prítomnosť, pretože len keď sú spolu, ručičky všetkých škál, všetkých mier, sú v dokonalej rovnováhe, v dokonalom pokoji a v súlade na jeden moment. Matka Priestor, sa začala vypytovať po dezerte:

„Povedzte mi, prečo len trápite toho človeka? Čo nemá ľudský život a každý deň v ňom, dostatok starostí a utrpenia s vami, alebo aj bez vás? Čo vás na ňom tak priťahuje?“ Všetci štyria sa pozreli na seba. Vedeli, že Matka bude vedieť o všetkom, predsa je všetko a bola všetkým od počiatku vekov. Naďalej bolo ticho, až na koniec Láska povedala: „Obdiv.“ Múdrosť riekla: „Zvedavosť.“ Strach a Hnev dodali po chvíľke ticha. S pohoršením skríkli: „Odlišnosť!“ Čas si opieral lakte na stole a v dlaniach mal položenú bradu ako si úprimne užíval ich rozhovor. Matka Priestor videla všetko čo bolo a vidí všetko čo je, ale Otec Čas ako jediný, ju prevyšuje vo vedomosti, pretože pozná aj všetko, čo ešte len bude musieť byť. Matka pokračovala: „Zasahujeme do životov, až ich tvoríme. Ovplyvňujeme ľudské osudy, ale slúžime len ako nástroj! Človek je slobodná bytosť, so slobodnou vôľou a tak to musí zostať, pretože by inak mohol za svoj osud viniť niekoho iného, ako len seba!“ Matka Priestor, hneď ako dohovorila sa pozrela pred seba, na druhý koniec stola, na svojho vesmírneho ženícha: „To im nič nepovieš?! Nevedia s čím sa zahrávajú!“ Kým nervózne hádzala rukami. Otec Čas, vo svojej vševedomosti, vedel čo má prísť a tiež, že čo má prísť aj príde. Pokojne, pomaly zdvihol hlavu zo svojich dlaní a cez trvajúci úsmev odvetil: „Viete všetko, čo máte vedieť. Čo sa má, robíte a čo sa nesmie, ani nemôžete. Ako som vám povedal za večnosť už mnoho krát, všetko vždy skončí dobre. Všetko živé je večné a všetko so srdcom, sa naučí milovať čokoľvek. Vždy si to pýta len čas.“ Múdrosť bola ohúrená, až zabudla, čo sa chcela opýtať. Zo svojej povahy mohla počúvať svojho Otca aj dve večnosti a stále by ju neprestal udivovať. Matka Priestor sa obrátila na svoju ľavicu: „Strach, synak, prečo si tak potichu dneska? Ledva si niečo povedal.“ Strach nevedel dostať z hlavy toho človeka. Nevedel prestať rozmýšľať nad možnosťami, ako ho zlomiť a prinútiť rozprávať, pre svoje vlastné úmysly. Bál sa, lebo im s bratom dochádzali nápady a žiadne nové ich nenapadali. Odpovedal svojej Matke: „Ten človek žije v utrpení, ale správa sa, ako keby to nebolo utrpenie, ale prepych! Borí sa v blate celé dni a niekedy si dokonca pre potešenie vyzuje topánky! Iné dni sa jeho telo topí pod žeravým slnkom a on k nemu obracia zrak a ďakuje, že svieti!“ Hnevu stúpol tlak len z počúvania. Pohoršene skočil svojmu staršiemu bratovi do reči: „Priviedli sme mu najviac smoly a malých nešťastí, koľko sa len dá natlačiť do dvadsaťštyri hodín!

Pršali sme nepretržito, celý mesiac nad jeho farmou! Stále nestratil trpezlivosť!“ Hnev nečakane pokračoval, potom ako ho niečo znenazdajky napadlo: „A čo viac! Priviedli sme mu prekrásnu ženu, za ktorou by sa aj králi otáčali. Bola bez seba, ovplyvnená túžbou. Odhodlaná s ním prespať celú noc. Po takom pokušení, sú výčitky samozrejmosťou, po akomkoľvek rozhodnutí, ale s jeho pokojom to ani nepohlo!“ Múdrosti sa rozpleskli oči. Skočila mu do reči: „Čo ste?!“ Strach buchol svojho mladšieho brata zozadu po hlave a po tichu mu vynadal: „Nevieš držať jazyk za zubami?!“ Múdrosť pokračovala: „Čo ste to spravili?!“ Otočila zrak na svoju sestričku: „Ty im pomáhaš zlomiť srdce človeku?!“ Láska zostala zaskočená a v rozpakoch. Snažila sa odpovedať, ale prepadla ju ľútosť a nenachádzala slová, len ich hltala, kým Múdrosť prekrikovali ich Bratia. Otec Čas ju pohladil po ruke a upokojil, nech si nad tým neláme hlavu. Naklonil sa ku nej a pošepkal: „Nezáleží na tom. Vidíš, všetko skončilo dobre!“ Odtiahol sa a žmurkol na ňu jedným okom, až ju rozosmial. Stúpali hlasivky, strácali sa maniere. Otec Čas, na rozkaz utíšil každý hlas a každý zvuk. Zastavil dianie na ďalšiu chvíľu, aby ich utíšil. Povedal: „Stačilo už!“ Ako dopovedal, so stupňujúcim zvukom sa vrátili k životu, tóny hudobných nástrojov a sekundová ručička na tvári hodín, spravila ďalší krok. Potom sa Otec Čas postavil a povedal, že má ešte veľa práce, ktorá na neho nepočká a nechce aby kvôli nemu meškal východ slnka. Postavil sa a predložil otvorenú dlaň, pred Matku jeho detí: „Smiem prosiť?“ Bez povšimnutia zmizli v jednej sekunde. Čas v Priestore a Priestor v Čase. Vrátili sa zdieľať a dotvárať vesmír. Byť ním, aby sa mohla tvoriť ďalej budúcnosť a mohol existovať život, ako ho skrz naše oči vidíme a spoznávame nový, pri každom pohľade a zakaždým. Strach nevedel nájsť pokoja. Zavolal svojho Bračeka do najhlbšieho dna, jedného z morí, zatiaľ čo Láska a Múdrosť, išli štrikovať šťastné náhody pre nešťastných. V tme a v chlade, na dne Baltského mora, našli pohodlie. Zabíjali čas, zvyčajnými aktivitami. Mušle okrádali o perly, aby nemali možnosť nikoho potešiť. V bahne ich ukrývali pred svetom. Hnev vytváral vo vode prúdy, aby zablúdené veľryby a delfíny, zahnali do siete pytliakom. Kade išli, rozdávali utrpenie. Hnev nervózne dupal, kým sa snažil prebrať spiace príšery, na dne mora. Ako úderom biču, hladom a nepokojom, napádali mäsožravce a posielali ich na lov, ale predsa od nich odháňali ich potravu, aby z frustrácie nakoniec napádali všetko a každého. Vo víre bahna, sedeli na zrúcanine lietadla a snažili sa prísť na plán, ako zlomiť toho človeka. Ničili a ubližovali, koľko len vedeli, v ničom však nenachádzali útechu, nenachádzali ani len nápad. Bezmocní, cítili sa neschopní, voči jedinému človeku. Snažili sa niečo skuť, ale zbytočne. Nakoniec našli, ako takú útechu vo vojne. Toľko tragédií, zabitých synov, nezmyselných smrtí, sirôtok, vyplakaných očí a slepí, naďalej vedú slepých, do priepasti. Miesto polí s úrodou, hromadné hroby bezmenných vojakov. Božský Bratia prepadali beznádeji. Často sa zutekali do sŕdc v zákopoch a v prvých líniách, aby sa kochali nad jedným z ich najväčších diel a nechali sa sami sebou inšpirovať. Strach tam bol tak výrazný, až nadobúdal vlastný pach. Hnev tak úprimný, až bola nenávisť ospevovaná a o zabíjaní sa písalo, ako o hrdinskom skutku v medzinárodných novinách. Bratia odpudivosti sa tam priúčali ľudskej povahe. Robili si detailné zápisy, aby ich využili vo svoj prospech a čo najviac prevýšili svoje sestry, s ktorým si museli deliť z moci nad ľudstvom. Bohyňa Múdrosť bola prvá, najstaršia zo všetkých súrodencov a Bohyňa Láska, bola Otcova očividne obľúbená. Nikdy im neodpustili ani jedno, ani druhé a ešte omnoho viac. Kypreli závisťou po uznaní a nenávisťou voči tým, ktorí boli uznávaní miesto nich. Ich plán, na ktorom denno-denne pracovali, rok po roku, storočia ak nie tisícročia, bol zničiť Lásku. Bola to ona, ktorá po prebudený zo zeme, zničila obrovskú nadvládu Bratov, až po stredovek. Kvôli nej sa vytvorila rovnováha medzi súrodencami a od toho momentu ju chceli zničiť. Najistejšie riešenie, videli vo vyvolaní strachu z nej, aby sa jej človek sám bránil a uzavrel pred ňou svoje srdce. Chceli aby sa človek uzavrel, oslepol, ohluchol a raz, v deň ich víťazstva, konečne ľudstvo zabudlo, že neexistuje väčšia moc, než ktorá všetko spája v jeden celok. Chceli aby ľudia prepadli v nevedomosť a nechápali, že neexistuje väčšia chrabrosť, ako odokryť svoje srdce, napriek zlomyseľnosti a krutosti ľudí. Aby nechápali, že nie je taká odvaha, ako vybrať srdce z trezoru hrudného koša, napospas elementom a napriek ich krehkosti, ich dávať darom. Aby nerozumeli tak dlho, až by ľudstvo konečne zabudlo, význam týchto slov a považovali ich za zbabelosť a známku slabosti. Tisícročie po tisícročí, získavali nové poznatky, z výsledkov ich experimentov na každej generácií. Ich obľúbenci vždy boli a stále sú, všetci, čo bez slova zapadnú do davu. Stratia všetku individualitu. Zahodia talenty a dary, s ktorými sa rodia. Nechajú si potlačiť hlas ich vlastného srdca a splynú so svetom.

Vzdajú sa svojich farieb a čŕt svojich predkov a sivnú každým dňom, v tom čiernobielom pochode, priamo do mlynčeku. Držia hubu a krok, idú s davom, nech vedie kamkoľvek. Každý ich deň, je čakanie v rade, na ten takzvaný život, ktorý im preteká medzi prstami, kým sa s rukami vo vačkoch, pozerajú na špičky svojich topánok a rátajú dni do sviatkov. Hnev, hneď po prebudený zobral Strach pod svoje krídla. Prvé tisícročie sa volal Nevedomosť. Nevinný a čistý ako biele plátno či papier, pripravené pre každý štetec, alebo pero. Mal pomáhať ľuďom sa vyjadrovať a tvoriť. Nútiť ich, preberať v nich hlad za životom a potrebu zanechať za sebou odkaz, na ceste za Pravdou. Avšak pod dozorom Strachu, sladká nevedomosť, pri všetkej tej divokej energie nevyužitej, skysla v bezhlavý Hnev. Starší brat ho naučil všetko, čo vedel. Strach z bolesti a zo straty. Strach z neznámeho a pre zlyhanie, všetko si osvojil a zobral za svoje. Za ľudstvo, dlhé tisícročie, či dve vývoju, od kedy sa zobudil, si vybudoval vlastný charakter, tak svojsky pre neho a tak bolestivý pre ľudí. Po nespočítateľne veľa rokoch, stali sa pokrvnými bratmi, na večnosť a aj na potom. Bratia deštrukcie, architekti všetkého, čo spôsobuje utrpenie. Pevne odhodlaní, zmeniť chod vecí a nastoliť nový vek. Po zotročení ich sestier, začať novú dobu, akú svet ešte nevidel. Zlomiť detskú ješitnosť v bezduché pohyby a divokosť ľudí, v blúdiacu hordu, krívajúcu v kruhoch bez cieľa, či dôvodu. Ťahajúce svoje telo, bez sily, bystrosti, či guráže, bez všetkého, čo robí človeka, človekom. Svet prísneho rádu, stále však bez vládcu, či tyrana, ktorý by bol dôvodom ich strachu. Musí to byť vlastná vôľa, ako ich upozornila Matka pri večeri, rovnako už toľko krát pred tým, inak by sa mohli vyhovoriť na nešťastnú zhodu náhod a zbaviť sa viny. Všetci pod zámkom, trhaní na kusy, vlastnými myšlienkami a zožieraní zaživa, ničím. Bledí a studení, ako keby boli už roky mŕtvi, len ich zabudli pochovať, ale stále vydesení zo smrti a skľučovaní bolesťou. V tme, v zime a o hlade, blúdiaci meniacimi sa ročnými obdobiami, po štvornožky a so slepými očami, v snahe vyhmatať si lúče slnka po zemi, ktorá už dávno nie je domovom.

-

4. Novorodený svet, v jeho prvé dni...

-

Na začiatku boli Bohovia len číra energia. Boli počatí ich Otcom Časom, zasiatím semienka myšlienky smrteľného života, v Matke Priestore. Bez žiadnych vlastností, alebo mena, len vyvíjajúci sa plod. Prvorodená Bohyňa Múdrosť, dávno pred ľuďmi, tak isto ako jej súrodenci, spala, odpočívala, naberala sily, v jednom zo živlov, ktoré tvoria náš svet. Z ohňa bola prebudená jej Otcom Časom, keď bolo stvorenie dokonané. Zostávalo len skuť Pravdy so Slovom, aby sa životu vytvoril kolobeh a Zem sa mohla konečne sama nadýchnuť a spraviť prvý krok, za svojim osudom. Nemohlo to byť inak, ako v jej v plameňoch. Avšak keď skula všetky časti v jeden celok, nedokázala si nevšimnúť, čo sa jej predstavilo pred zrakom. Tým sa stala jedinou bytosťou, ktorá pozná odpoveď, prečo a ako, tu ktorýkoľvek z nás sme. Dostala meno Múdrosť a bol to jej plameň na počiatku, ten dlho spomínaný prvý záblesk svetla v tme, jej narodenie. Dlho, dlho potom dni, ju konečne prišiel Otec prebudiť. Prevtelil sa v slnko, len aby svojej dcére pošepkal: „Je čas!“ A ako dohovoril, plamene slnka sa rozbesnili z radosti. Do chvíle, Bohyňa Múdrosti, rozpútala očisťujúci požiar vo svete a vykročila z neho vo svojej severskej kráse. Bledá pokožka a krvavo červené pery. Plamenité kučeravé vlasy, ktoré siahli po jej holom tele, až po pás. Otec jej vysvetlil, na akú žiadosť bola prebudená, ale nikdy by ju nenapadlo, že sa stane, čo sa stalo. Pochopila život. Jeho počiatok, prítomnosť a aj budúcnosť, osud všetkého živého. Pre tú vedomosť, dostala Kľúč od Života, ktorý udržiava rovnováhu, medzi životom a smrťou. Všetko to však bolo súčasťou dokonalého plánu. Otec Čas ju poúčal, a popri poúčaní sa sťažoval, ako mu chýba jeho všetko. Princezná upadnutá do hlbokého spánku. Už bola svadba pripravená, čakalo sa len na Nevestu. Múdrosti tým všetkým bola vzdaná pocta, mala vysloviť ako prvá a jediná, prvý a posledný krát, prezradiť svetu jeho Osud, alfa a omega. Uzákoniť fyzikálne zákony života a ním spustiť časomieru, ďalšieho veku ľudstva. Pochopila význam troch základných, stavebných kameňov, na ktorých stojí život a bez ktorých by to bol len chaos, násilie a bezvýznamná smrť, všade na vôkol. Prvý základný kameň je Slovo, skrz ktoré všetko vzniklo, ako na rozkaz. Druhý kameň je Pravda, s ktorou bolo Slovo skuté v plameňoch a vďaka ktorej dáva význam. Tretí je Zákon, podľa ktorého, spravodlivo v súlade s Pravdou, bude súdené všetko a každý, až Čas otvorí hroby a preberie zo sna všetko stvorenie, aby sa zodpovedalo svojmu Sudcovi. Bohyňa Múdrosť, vyberala správny okamžik. Prechádzala sa po stvorení a nemohla sa vynadívať novorodeného sveta, v jeho prvé dni. Voda v rieke priesvitná, ako sklo a osviežujúca, ako samotné zhmotnenie sa v telo. Tráva bledá a lepkavá, ako keby prerazila škrupinu semienka a začala klíčiť len pred chvíľkou. Obloha žiarila čistotou, až tlačila slzy do očí. Bledo modrá, ako keby nakreslená pastelkami, rukou malého dieťaťa na chodník. Otec Čas sa nemohol dočkať, až blúznil v netrpezlivosti. Chvíľu stál, potom meškal, alebo sa ponáhľal, nevedel čo má so sebou robiť. Netrpezlivo čakal, kedy sa Nevesta konečne preberie a románik tých dvoch milencov, bude pokračovať, žiadosťou o tanec. Múdrosť už nemala srdce, ich ďalej držať od seba. Nadýchla sa a na jeden výdych pošepkala, ako šepkajú len milenci a šepká sa len milencom. Ako dohovorila, žiara Večnosti sa začala vytrácať a deň vyhasol v slepú noc. Zrazu začali presvitať prvé hviezdy čiernou oponou. Pribúdali, ako keby ich tam niekto kreslil, až zasypali celú oblohu. Do krátkej chvíle, za horizontom vykukli lúče slnka. Prvé svitanie, prvého rána v našom svete. Scéna začala, Božská komédia.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1. Kde bolo...

2. Tam bolo...

3. Tie hody, raz sľúbené...

4. Novorodený svet, v jeho prvé dni...