Pavol Pavelka

EXPERIMENT

Ukážka z elektronickej knihy

***

Venujem mojej milovanej manželke, ktorá ma neochvejne sprevádza mojím životom a v rozhodujúcich životných situáciách dokáže vždy správne nasmerovať...

***

1. Kapitola Na úvod

***

Ako to neobyčajne začína

Stredná Európa...

Tak a som opäť v ruinách.

„Za mlada“ to boli nové a nové ciele, ani vo sne by mi nenapadlo, že mi môže hroziť stereotyp, vyčerpanosť.

Skákal som na lyžiach, z výšok do vody, lietal na rogale, liezol po skalách.

Sledoval som nervydrásajúce hokejové trháky.

Zažil som stresy kvôli projektom v práci až na hranici nervového zrútenia.

Bol to čas „neobmedzených možností“.

Začalo to pred tromi rokmi.

Vtedy som zistil, že mi sily a schopnosti budú už len ubúdať. Doľahla na mňa predstava povestného „krysieho závodu“. Čím vyššie nároky, tým vyššie otáčky. Očakávaný druhý dych sa nedostavil. Bol z toho napokon krátky šprint na kyslíkový dlh.

Depka trvala krátko. Po prečítaní niekoľkých bestsellerov s tematikou „radšej zdravý a bohatý ako chudobný a chorý“ sa riešenie dostavilo rýchlo. Burza!

Zrazu som mal úžasnú motiváciu, vidinu svetlej budúcnosti...

Tri roky som sa venoval tradingu, aktivite na finančných trhoch. Prechádzal som postupne tým najvzrušujúcejším dobrodružstvom. Stačí mi len pomyslieť na sledovanie rýchlo pulzujúcich úsečiek päť minútového grafu a pulz stúpa, zaplavuje ma adrenalín a emočný tlak ma privádza do varu.

Trh ma zaskočil. Dosiahol som svoje hranice. Búšenie srdca, či jeho krátkodobé výpadky, neschopnosť zaspať... Dôkladne som si overil a prežíval chorobné príznaky stresu.

Trh mi unikol. Musel som si priznať, že nepatrím do vyvolenej skupiny, som príliš impulzívny. Rokmi sa moja odolnosť voči stresu rapídne znížila. Zisťujem, že nie som schopný byť vystavený neustálemu nepríjemnému tlaku, nepokoju zo vždy neistých pozícií a z prílišnej excitácie z každej prehry, či výhry. Cítim, ako sa predstava mojej mužnosti rozplýva a je zo mňa sopľavý chlapec odsúdený na sledovanie veľkých zápasov v ringu len cez malú škáročku a veľmi ďaleko od arény.

Prežívam trpkosť prehry. Ako nádejný olympionik, ktorý sa v poslednej chvíli zraní a všetka námaha je fuč a pre ďalšiu olympiádu bude pristarý!

Všetko sa mi zosypalo a cítim sa omnoho beznádejnejšie ako pred tromi rokmi.

Živý myšlienkový dej s pocitmi ľútosti a nespravodlivosti sa náhle pretrhol vo chvíli, keď mi spočinul zrak na inzeráte „experiment Mars-500“.

Vesmír ma fascinoval od mala. A človek v ňom zvlášť. Misie na Mesiac a balansovanie na hrane noža medzi triumfom a porážkou, momenty, keď sila modlitby má väčšiu váhu ako celý vedecký tím NASA.

A takáto výzva! Byť dobrovoľníkom. Stať sa priekopníkom. Nová motivácia. Všetok nezdar hodiť za hlavu. Zbaviť sa hroziaceho stereotypu, depresií. Zažiť vyslobodenie z vlastného zovretia ubíjajúcich návykov pohodlnosti, konzumizmu a celkového zlyhania.

V inzeráte som neuspel. Vybrali štyroch Rusov (Alexej Sitev, Alexander Smolejevskij, Michail Sinelnikov, Suchrob Kamolov), Francúza (Romain Charles), Taliana kolumbijského pôvodu (Diego Urbina) a Číňana (Wang Yue).

Písal sa rok 2010.

Zmena ale nastala. Moje odhodlanie nechať sa zatvoriť v rámci experimentu Mars-500 do štyroch navzájom pospájaných modulov predstavujúcich vesmírnu loď na 520 dní, bez okien, bez čerstvej stravy (všetky zásoby jedla a vody sa naložili ešte pred začiatkom experimentu), v ďalekom Rusku (Inštitút biomedicínskych problémov Ruskej akadémie vied v Moskve) a s veľmi oklieštenou komunikáciou iba prostredníctvom e-mailov (navyše s občasnými simulovanými výpadkami signálu a po dvoch mesiacoch od štartu ešte aj s časovým posunom v komunikácii. Časový posun činil približne dvadsať minút, čo je dĺžka prenosu informácií na vzdialenosť medzi Zemou a Marsom.) sa zmenilo na životné rozhodnutie: „oslobodiť sa“. Bola to zaujímavá realizácia túžby po vyslobodení – dobrovoľne sa zavrieť na jeden a pol roka do monitorovanej klietky!

Keď mi jedného dňa poštárka doručila pozvánku do výskumného centra v Moskve, bol som pripravený.

***

GAUR

Moskva

Absolvoval som niekoľko pobytov. Len prvý a najkratší na vlastné výdavky. Potom to prebiehalo zakaždým rovnako „nadštandardným“ spôsobom. Telefonát prvý deň. Zabezpečená letenka a rezervovaný hotel. Druhý deň odlet do Moskvy. Tretí až x-tý deň presun a pobyt vo výskumnom centre. Posledný deň oznámenie o ukončení, zabezpečená letenka, presun do hotela a nasledovný deň návrat domov. Nikdy som dopredu nevedel, aký dlhý pobyt tam absolvujem. Týmto spôsobom uplynuli dva roky. Po druhom pohovore som dostal možnosť programovať menšie celky pre ich potreby. Kráľovsky platené s jedinou podmienkou – byť kedykoľvek k dispozícii na ďalší pobyt. Kopec voľného času, zahojenie starých rán a koniec stereotypu!!!

Netušil som, že absolvovaním pohovorov vykonám nezvratný krok. Oznámili mi, že som bol zaradený do „úzkej“ skupiny RTD (Reálny Trvalý Dobrovoľník). Stal som sa jedným z mála „trvalých“ dobrovoľníkov, odfiltrovaných v testoch od väčšej skupiny PD (Potenciálny Dobrovoľník) a početného neevidovaného „ODPADU“.

Poznámka na okraj pre milovníkov konšpirácie

Výsledok pohovorov bol nezmazateľný zápis do tajnej databázy GAUR. Keďže je stále tajná, nie je možné zverejniť ani vysvetlivky jej skratky, ani jej skutočnú skratku. Pabelovi by ani vo sne nenapadlo, že celý experiment Mars-500 bol len šikovným prostriedkom na vytvorenie databázy GAUR. (A možno mu to ani nenapadne... :)).

***

Pohovor

Moskva

Mobil sa mi začal mierne natriasať na stole, vydávajúc svoj typický tichý vibračný šum. Málokedy ho mám zapnutý inak ako na tichý režim. S pobavením som sledoval, ako sa pritom posúva po mierne naklonenom stole. Až do chvíle, keď som ho zdvihol a na displeji uvidel: „Morozov“.

„Dobrý deň, pán Morozov, tu Pabela.“

„A Pávol, dóbry deň. Móžete mi venovať chviľu?“

„Samozrejme.“

„Kédy by ste sa mohlí ku nám naskor dostaviť? Jé to velmi súrne a doležité. Letenku vám zabezpečíme.“

„Ako Vás poznám, už ste ju zabezpečili. Kedy mi to odlieta?“

„V trínast tridsat Vášeho čásu.“ Máte ešté štyri hodíny.“

„Rozumiem. Z letiska pred odletom Vám ešte pošlem SMS.“

„Výborne Pávol. Teším sa na strétnutie. Dovidénia.“

„Ďakujem pán Morozov. Aj ja. Dovi.“

Jáj panika, panikáá. Momentálne je najdôležitejšie čo najrýchlejšie sa spamätať. Ten Morozov má hlas ako medveď. Brum, brum. Pri jeho hĺbke hlasu sa väčšina chlapov musí cítiť prihriato. Snáď mi ku koncu nepreskočil hlas do fistuly. To už ma mal na pekáči.

Idem na dvor. Čo som komu urobil? Práve som mal pohodičku, poobede volejbal. Vyžívajú sa, keď postavia človeka do pozoru a majú ho ako na špagáte!

Na letisku som si vychutnal pivo. Vždy ma upokojilo vedomie, že ten deň už nemusím šoférovať. Mierna otupenosť narastajúca s ubúdajúcim mokom v pohári pôsobila ako balzam. Neuróny sa vrátili na štandardné obežné dráhy. A napriek proklamovanému horekovaniu z vytrhnutia z príjemného dňa som v hĺbke duše cítil veľkú vďačnosť, že som naďalej v hre. Usmieval som sa, premietajúc si predchádzajúce tri hodiny horúčkovitej činnosti, pobehovania s „vyplašenkou“. „Škoda, že to nie je také komické, aj keď v tom človek práve pláva,“ zašomral som si s úškrnom.

Uprednostnil som vlak pred taxíkom. Ten premáva v špičke každých osem minút priamo na stanicu „Bieloruská“, odkiaľ je len na skok (nie ten ruský... :)) do hotela Holiday Inn Lesnaya. Je to pohodlné, rýchle a hlavne bez rizika povestnej ruskej zápchy.

Predchádzajúce stretnutia prebiehali priamo na pôde Ruskej akadémie vied vždy až nasledovný deň. Tentokrát som sa stačil akurát ubytovať a osprchovať, aby som stihol termín večere uvedenej na pozvánke prevzatej na recepcii. Organizácia Morozovej agendy bola svojou spoľahlivosťou a presnosťou priam v šokujúcom protiklade k „ruskému štandardu vybavovania“ podľa známeho: „zaraď sa do fronty a čakaj na bumašku!“.

Všetko dotiahnuté do detailu, vrátane smokingu s presnými mierami pripraveného na izbe. Žiadny sprostredkovateľ, dokonca ani chyžná (!!!) neprijali všimné – v Rusku niečo nepredstaviteľné! Nevedel som sa pritom zbaviť divného pocitu, že som nasadol do nesprávneho lietadla. Pri predložení pozvánky pred vstupom do salóniku som prvýkrát pripustil, že nesnívam, keď sa obslužný personál len usmieval a nič neočakával. Prekvapený som zostal, keď miesto početnej komisie a viacerých členov RTD, ktoré som za dverami očakával, zrazu som sa ocitol v salóne (salónik by tú veľkosť neobsiahol!) sám len s Morozovom. Morozov povstal, privítal ma silným stiskom ruky a posunkom mi ponúkol miesto v pohodlnom kresle. Na stole stála neodmysliteľná fľaša vodky a vzápätí aj poctivo naplnené „stakany“.

„Na zdoróvie.“

„Na zdravie.“

Po kratučkej formálnej konverzácii prešiel Morozov priamo k veci:

„Náše oddelenie dostalo veľkorýsi bálik na ďálši výskum.“

„Blahoželám.“

„Významný podiel pokrýva neveréjna sekcia.“

Iba som nadvihol obočie a pozorne som sa zadíval na nepriestrelný výraz Morozovovej mohutnej hlavy. Keď som Morozova videl pred sebou, jeho mohutný hlas bol na rozdiel od telefónu úplne prirodzený. Pred Morozovom mi ani chvíľková predstava medveďa s myšacím hlasom neuvoľnila hrču v krku. Morozov ma s miernym pobavením sledoval svojimi pokojnými modrými očami. V tejto „šachovej partičke“ bol on tým hráčom, ktorý videl na mnoho ťahov dopredu.

„S tébou počítame práve v téjto óblasti.“

Morozov prešiel do tykania, tak nenútene, že som v prvom momente ani nezareagoval.

„Čo mi môžete povedať bližšie?“

„Tó zavísi od tvojeho rozhodnutia.“

Teraz som inštinktívne vycítil, že rozdiel medzi verejnou a neverejnou sekciou nebude len v tykaní alebo vo vykaní.

***

Finalista

Kozmodróm NASA na Myse Canaveral

John sa pohodlne usalašil v kresle. Chcel si túto chvíľu vychutnať. Veď aj právom. Pozitívny výsledok po rokoch úsilia. Ako jeden z mála finalistov prešiel dnes aj záverečnou previerkou NASA! Otvoril plechovku piva a premietal si minulosť. „Ďalší splnený sen v krajine neobmedzených možností.“ Nezakrýval si oči pred neresťami amerického spôsobu života. Veľa vecí mu bolo proti srsti, ale aj tak bol vďačný Bohu, že sa narodil práve tu. Možno by sa mu podarilo stať astronautom aj v inej krajine, no NHL je NHL. Jeho životná dráha bola priamočiara. Životnému cieľu podriadil všetko. Obetoval aj trvalý vzťah. Bolo to jediné protizávažie na miske jeho váh. Boli obdobia, keď si nebol istý ničím. Hlboko v srdci stále nosil Emily a dúfal, že na neho bude „navždy“ čakať. Bola to mentálna časovaná bomba, no zatiaľ nevybuchla. Dnes sa len pousmial a rýchlo v mysli preladil. Čaká ho prípravný polročný pobyt na vesmírnej stanici. Potom Mesiac a nakoniec Mars. Z toho sa príjemne zatočí hlava znova a znova. Občas sa sám divil, prečo ho neľaká často sa opakujúce vyhlásenie Mars One: „Keď už budete raz na Marse, nebude možné vrátiť sa na Zem. Mars bude vaším domovom.”

2. Kapitola MIRDUCH

***

Aklimatizácia

Mesiac

Miesto bolo starostlivo vybraté vďaka náhode, ako to často býva v prípade veľkého počtu podmienok.. Po pristátí na rovine vo vzdialenosti necelých 200 metrov od homole s priemerom jeden kilometer a výškou 400 metrov som ešte netušil, aký význam nadobudne v priebehu relatívne krátkeho času!

Poznámka na okraj pre milovníkov konšpirácie

Žiadny.

Kvôli mojej bezpečnosti (ako dôležito som sa cítil) predo mnou pristál všetok zabezpečovací materiál vo forme kapsúl. V každej kapsule sa nachádzal modul s vlastným ,,eko mini systémom“ pripojiteľným na ďalších päť modulov. Boli to sakramentsky drahé obaly!

Prvé dva dni na Mesiaci boli „stabilizačné“. Mojou jedinou úlohou bol návrat k správnemu životnému režimu po trojdňovom lete. Po absolvovaní niekoľkomesačného výcviku na Zemi v obytnom module to prebehlo hladko. Veď som sa len presunul s „bytom“ a ani výhľad sa nezmenil!. Namiesto okien boli inštalované displeje, ktoré zobrazovali cez kamery snímaný obzor. Zažil som to už počas tréningu na Zemi. Vtedy simulačný program vytváral verný „mesačný“ dojem, aj s pohybom vesmírnych telies, hlavne Slnka. Bolo to tak nerozlíšiteľné, že som sa dlho nevedel zbaviť pocitu pokračovania simulácie mesačného pobytu vo výcvikovom stredisku.

***

Ráno

Mesiac – MIRDUCH

Prebudil som sa. Som z toho trochu rozmrzený. Pokiaľ sa neozve „budíková“ melódia, musím zostať v kobke. Kobkou nazývam spací tunel vo vnútri dva a pol metra dlhý s priemerom 120 centimetrov, s vlastným „dýchacím“ obehom, ochranným plášťom a v prípade havárie – katapultovateľný. Ráno sa končí „karanténa“ a dúfam, že sa konečne dostanem po toľkých mesiacoch do otvoreného priestoru!

„Vonku“ som už nebol pol roka. Po vstupe do výcvikového obytného modulu na Zemi pre mňa vonkajší svet prestal existovať. Vo „vnútri“ všetko prebiehalo hladko. Jedného dňa mi oznámili, že som pobyt v uzavretom priestore zvládol vynikajúco. Dali mi 24 hodín na rozmyslenie ich návrhu na ďalšie pokračovanie experimentu. Upozornili ma, že bude prebiehať veľmi podobne, ale na inom mieste. Súhlasil som hneď. Najväčší šok som zažil pri výstupe z tej svojej hermetickej „garsónky“. Po otvorení dverného príklopu tam neboli schodíky, po ktorých som vošiel dnu, ale ďalší modul so skafandrom a s polohovacím kreslom! V tomto module som mal len štyri úlohy. Vypiť nápoj, obliecť si skafander a uvelebiť sa v kresle. Keď som sa prebral, splnil som poslednú úlohu – vystúpiť z modulu. Miesto garsónky som vstúpil do raketoplánu. Potom ma jednoducho odpálili na obežnú dráhu. Tam na mňa čakal posledný prestup z raketoplánu do mojej obľúbenej „klietky“ – obývacieho modulu. V nej som pristál. Teraz v nej doslova odpočítavam sekundy. Bolo by mimoriadne vtipné, keby som tentokrát z nej vystúpil doma do svojej obývačky...

Ach, už len pár hodín ma delí k otvoreniu klietky! Náporu myšlienok v prebúdzajúcej sa hlave sa snažím ubrániť zmenou polohy, ale uvedomenie si zmenenej gravitácie ma definitívne vytrháva z „hladiny alfa“. Pomodlím sa desiatok ruženca s prídavkom „ktorý nech ma na Mesiaci neopúšťa“ a púšťam si tichú melódiu...

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1. Kapitola Na úvod

2. Kapitola MIRDUCH