Peter Wohlleben

MOUDROST LESA

Ukázka z elektronické knihy

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o. v roce 2018

Nové sady 2

602 00 Brno

www.knihykazda.cz

info@knihykazda.cz

Tel. 725 518 237

Original title : Der Wald – ein Nachruf. Wie der Wald funktioniert, warum wir ihn brauchen und wie wir ihn retten können – ein Förster erklärt by Peter Wohlleben

© 2013 by Ludwig Verlag, München

a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany.

Přeložila: Magdalena Havlová

Odborná redakce: Dr. Ing. JUDr. Martin Flora

Jazyková redakce: Lenka Pučalíková

Sazba a návrh obálky: Pavel Mahovský

Fotografie na obálce: Andre/Adobe Stock

Tisk a vazba : CPI Moravia Books, s.r.o., Pohořelice, Česká republika

Počet stran: 255

ISBN 978-80-907197-4-3

Naše knihy dodávají na trh Euromedia Group,

Infinity Zoom, Kosmas,

Pavel Dobrovský – BETA a Pemic Books.

Knihy lze zakoupit se slevou 20 % přímo u nakladatele na www.knihykazda.cz nebo v knihkupectvích.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Úvodem

Stojím před obrovským bukem. Jeho hladká kůra je z jedné strany světle šedá, z druhé zvlhlá nočním deštěm. Listí je cítit houbami a tlením. Ještě jednou vzhlédnu do široce se rozpínajících holých větví jeho koruny. Má za sebou nějakých 170 let. Ze zamyšlení mě vytrhne varovné volání lesních dělníků a já bezděčně ustoupím o pár kroků stranou. Motorová pila zavyje, kolem létají bělavé třísky. Ostří se neúprosně zahryzává do dřeva a za chvíli už projede stromem zachvění. Koruna se dá téměř nepozorovaně do pohybu, avšak okamžitě nabírá na rychlosti. Kmen sténá a skřípe, větve šustí a buk posléze dopadne na zem tak tvrdě, že to cítím ve svých chodidlech.

Mé emoce jsou jak na horské dráze. Na jedné straně stojí mocné síly, jež takový akt probudí k životu. Mohutný kmen, ta spousta využitelného dřeva, které se bude na můj pokyn zpracovávat. Současně se ale potichu vkrádá lítost, narůstající s každým poraženým kmenem: Vždyť já vlastně likviduji poslední staré listnaté porosty obecního lesa, poslední mohutné buky a duby. Zůstává pouze dorost, starý několik málo let. Tenhle „les“ mi nesahá ani po bradu. Je to skutečně to, co pro naše životní prostředí chci?

Od této profesní epizody mezitím uplynulo dvacet let a staré lesy naší obce se staly přírodní rezervací. Trvalo dlouho, než jsem pochopil, co se tam venku odehrává, jak les vlastně funguje a jak se na něm může podepsat chování lidí. Znovu a znovu jsem pátral po smyslu své práce, nejen jako lesník, ale i jako člověk, jehož místo je v 21. století. A přestože tento proces učení nikdy neskončí a já stále ještě chybuji, se stromy jsem se usmířil. A teď, po pětadvaceti letech činnosti v oboru, spolu práce a ochrana přírody konečně souzní. V poslední době mi nový, otevřený pohled na náš největší ekosystém umožňuje neustále objevovat překvapivé skutečnosti, které se na žádné z vysokých škol neučí.

Les stojí původní, nezničené přírodě pořád ještě nejblíž. Zmatky a spěch každodenního života se v něm, jak se zdá, ztrácejí. Když vítr rozechvívá vrcholky stromů, ptáci zpívají a zeleň listů harmonicky přechází do blankytu nebes, tehdy můžeme zhluboka dýchat a uvolnit se. Vědomí, že lesy jsou nepostradatelné pro čistou pitnou vodu, zdravý vzduch a pestrou škálu rostlinných a živočišných druhů, umocňuje kladné pocity. Je ale to, co vidíme, skutečně nedotčená příroda? Od té doby, co se kriticky zaobírám svým vlastním profesním odvětvím, mi mnohé zalesněné plochy připadají jako zelené kulisy, za nimiž se tvrdě a nemilosrdně obchoduje. Svět zvířat je přitom vytlačován na okraj a považován za nemilou překážku, stromy se chápou jako dodavatelé dřeva s omezenou životností.

Zelené ostrovy s nenarušeným společenstvím všeho živého nicméně stále ještě existují. I když to už nejsou pralesy, ale spíše divoké kulturní porosty, lze tu pozorovat sociální život stromů, objevovat nové druhy živočichů v sotva probádané půdě nebo zkrátka jen cítit, jak to v opravdovém lese chodí. Avšak i tyto plochy se den po dni zmenšují, aby ustoupily novým plantážím jehličnanů. Veřejnost to naneštěstí téměř nepozoruje a skutečně nápadné změny se pak zpravidla připisují na konto odumírání lesů či klimatických změn.

Mnohdy jsou to lesy nás všech, v nichž se takovýmto způsobem hospodaří, většina lesních závodů totiž spadá do majetku státu, měst či obcí. A proto bych si přál více kritických „akcionářů“, kteří tento citlivý ekosystém pomohou ochránit.

Máte chuť mne doprovodit? Zvu vás na procházku lesem, na objevitelskou výpravu za posledními tajemstvími, která leží přede dveřmi našich domovů. Nejdřív bych vám ale ještě chvíli vyprávěl o své vlastní cestě do lesa…

Jak jsem se stal hajným

Už jako malý chlapec jsem se chtěl stát ochráncem přírody. Rodinné dovolené v kraji Allgäu či na ostrovech v Severním moři ve mně probouzely hlubokou touhu po širých, původních krajinách. Vždycky po návratu domů jsem propukl v pláč. Tato touha ve mně přetrvala dodnes.

Ochrana přírody není studijním ani učitelským oborem, a tak jsem se po maturitě zapsal na studium biologie, i když mi nebylo tak úplně jasné, co si s touto kvalifikací později počnu. Jednoho dne mi maminka přinesla novinový článek, jímž okresní úřad v Koblenzi vypisoval místa k internímu vzdělávání na lesníka. Vedle dalších 200 uchazeček a uchazečů jsem se potil nad výběrovým testem, zaměřeným na politické otázky, a řešil menší početní úlohy, načež mě pozvali před tříčlennou přijímací komisi. Ta kladla obvyklé dotazy, například proč se člověk chce stát zrovna lesníkem. Pak to začalo být choulostivé. „Už jste byl na vojně, nebo teprve půjdete?“ Zrudl jsem. Ne, odpověděl jsem, kvůli mé výšce 1,98 m mě osvobodili. Takže neschopen. Hloupé bylo jen, že lesní správy bývají zarytě konzervativní orgány, které všechno vojenské vyloženě milují. Není divu – zeleně odění strážci lesa se dříve rekrutovali z vojenských pluků takzvaných myslivců – a ještě teď se na každého, kdo neměl odslouženo, hledělo úkosem a s nedůvěrou.

Měl jsem za to, že jsem propadl, a už jsem se viděl, jak vysedávám v posluchárně coby student biologie. Tím více mne o několik týdnů později překvapilo vyrozumění, že mohu k 1. září 1989 nastoupit do služby jako elév. Hurá!

V tentýž den jsme byli pozváni do Koblenze na recepci k vedoucímu okresnímu činiteli, která proběhla jinak, než jsme si představovali. Prošedivělý politik nedal roznášet sekt a jednohubky, nýbrž nás hromovým hlasem napomínal, abychom neposlouchali žádné moderní rozhlasové stanice. Náležitě zpraženi jsme očekávali další bod programu, jenže to už bylo vše: Vítejte v realitě!

Z ročního „noviciátu“ se vyklubalo praktikum, předcházející vlastnímu studiu. Byl to veselý, bezstarostný čas, prožitý ve společnosti dalších mladých kolegů, i když nám neustále dávali najevo, že jsme začátečníci, a tudíž stojíme na nejnižším stupínku. Koneckonců jsme ještě nebyli úředníky. Trávil jsem mnoho času s lesními dělníky ve cvičném revíru a vykonával těžkou fyzickou práci. Ať už se jednalo o kácení, stavění plotů, či výsadbu, ať svítilo slunce, nebo padal sníh, za každého počasí jsem se seznamoval s celou škálou činností. Dělníci měli radost, jejich úkolová mzda stoupala i dík mé účasti, kterou si prostě zapsali do svých vlastních výkazů.

Se zelenou realitou jsem byl konfrontován hned ve svůj první pracovní den. Tehdy, v devatenácti letech, jsem ještě neměl auto a 15 kilometrů k hájence mistra zodpovědného za moji výuku jsem urazil na kole. Moje oblečení se skládalo z modré vatované bundy a světle modrých džínů. Vím to tak přesně proto, že mi tím pádem už v prvních hodinách mé nové životní etapy bylo trapně. Modrá! To prostě nešlo. I ti služebně nejmladší měli být v zeleném, takže jsem si následující víkend zakoupil v loveckých potřebách v Bonnu manšestrové pumpky a mysliveckou košili – obojí samozřejmě olivově zelené. Podkolenky, které mi upletla matka, se k tomu hodily, takže jsem konečně mohl nastoupit službu s hlavou hrdě vztyčenou.

První ročník nám přinesl několik studijních pobytů ve falcké vesničce Trippstadt. Tam jsem se seznámil s dalšími adepty. Na rozvrhu bylo zacházení s motorovou pilou, stejně jako péče o výsadbu a používání insekticidů.

Na podzim následujícího roku nás všechny jmenovali úředníky na dobu určitou, načež jsme přesídlili na specializovanou vysokou školu lesního hospodářství v Rottenburgu nad Neckarem, což byla instituce společně provozovaná několika spolkovými zeměmi. Toto interní studium pro potřeby lesní správy s dvěma praktickými a dvěma studijními ročníky fungovalo podobně jako takzvané studium duální: Dostávali jsme mzdu a za to se zavázali k následné práci pro zmíněný úřad. Škola byla malá a přehledná, téměř rodinná, avšak s přísnými pravidly. Docházka na všechny přednášky byla povinná ; diskuse o předkládané učební látce se nekonaly, a nebyly ani žádoucí. Teprve později jsem si ujasnil, že nás tehdy všechny postavili do „správné“ linie nebo, jak se říká, do latě.

Zlatým hřebem byl výdej uniforem. Konečně jsme vypadali jako opravdoví lesníci! Zelená saka s tmavě zelenými klopami, zelené výložky nárameníky, které nás identifikovaly coby čekatele, k tomu myslivecký klobouk, samozřejmě také zelený a opatřený zemským znakem Porýní-Falce – takto vystrojeni jsme se cítili důležití. Při některých exkurzích bylo nošení uniformy povinné a my jsme tento příkaz rádi plnili.

Po roce biflování měla následovat postupová zkouška, kterou jsem vyhlížel se smíšenými pocity, protože jsem byl tak trochu líný a skoro jsem se neučil. Můj kamarád Wolfgang – ani on se žádnou obzvláštní pílí nevyznačoval – rovněž propadal pochybám, čím více se termín blížil. Narychlo jsme se rozhodli obětovat víkend a zůstali na škole, abychom si ještě jednou prohlédli sbírky. Kousky dřeva těch nejdůležitějších stromů stály pečlivě roztříděné na stolech a na stěnách viselo nářadí pro lesní dělníky. Krom toho všeho se tam našla i vycpaná zvířata, zírající na nás skleněnýma očima, a – co bylo obzvlášť důležité – sbírka hmyzu. Zírali jsme na tisíce brouků, jehlami připíchnutých k polštářkům z pěnové gumy a po jednom umístěných do krabiček. Vedle každého z nich ležel kousek dřeva či kůry s typickými stopami aktivity příslušných škůdců. Jeden student, který sám sebe i nás ostatní přiváděl k šílenství tou spoustou učební látky, kterou považoval za minimum toho, co je třeba stoprocentně zvládnout, tu, jak se zdálo, pobýval tak často, že jsme si kladli otázku, zda v místnosti se všemi těmi exponáty náhodou také nepřespává. Když nás viděl přicházet, okamžitě spustil přednášku o kůrovcích. Jedno pojmenování mi připadalo zvlášť bizarní a nedůležité. „Toto je typická stopa lýkožrouta smrkového.“ Stěží jsem potlačoval smích a hleděl na Wolfganga, který na tom byl podobně. Obrátili jsme oči v sloup, opustili zaprášenou sbírku a šli si dát zmrzlinu.

Nazítří se konala ústní zkouška z oboru ochrany lesa, k níž patřila i entomologie, nauka o hmyzu. A co mi tak asi profesor předložil? Lýkožrouta smrkového. Trefa. Tento název se mi tehdy vryl do paměti. Důležité však bylo, že jsem ve zkoušce obstál a konečně směl zase do lesa!

Ve třetím ročníku jsme museli, každý na jiném pracovišti, předvést, co jsme se naučili. Já jsem byl přidělen na jeden z lesních úřadů v kraji Eifel, kde šly hodiny ještě trochu pomaleji. Obhospodařoval obrovskou lesní plochu vlastněnou státem a navzdory zákonnému pověření, aby se staral především o stromy, považoval za hlavní pole své působnosti lov. Jeleni a mufloni se tu chovali ve velkém, což mi ale tehdy nepřipadalo podivné, nýbrž vzrušující. Pro mne jakožto naprostého pěšáka byly možnosti odstřelu omezené. Lesnickému dorostu se přenechávaly leda tak vypelichané srny krátce před smrtí hladem. Vypasení jeleni s rozložitým parožím byli rezervováni pro jiné: Tato žádaná zvířata si směli skolit ministerští úředníci, lovící hosté z ekonomické sféry nebo vedoucí lesních správ. Normální hajní se k takovým nositelům trofejí dostali jen jednou za život, a sice na konci své služby, kdy jim přiřkli takzvaného „penzijního jelena“. Tehdy jsem takovýto management lesní zvěře považoval za něco naprosto logického a provozování honitby pro mě tvořilo důležitou součást mého budoucího povolání.

Sám jsem se Dianině přízni netěšil. Jen jednou, při jakési štvanici, se to málem stalo. Při takové příležitosti totiž může každý střelec, to znamená i studenti, vzít na mušku jakoukoli zvěř, jejíž odstřel schválily úřední plány.

Už zdáli jsem slyšel štěkat psy, kteří běželi směrem ke mně. Protože se zdálo, že před sebou něco ženou, nachystal jsem se ke střelbě. V podrostu zapraskalo a vyběhl mladý jelen. Sice s malými parůžky, ale přece stále o pár čísel větší, než by se hodilo pro zelenáče, jakým jsem tehdy byl. Asi sto metrů ode mne stál příslušný revírník. Byl známý tím, že jeleny krmí a šetří tak dlouho, až je možno je skolit coby nositele mocného paroží. Nad tím, že se takhle decimuje jeho milovaná vysoká zvěř, mu muselo krvácet srdce. A právě mně, jako jednomu z nejníže postavených, takový exemplář vběhne přímo do rány. Takže pustil psa, který vedle něho do té doby poslušně ležel, na volno. A čtvernožec přesně věděl, co má udělat. Koutkem oka jsem ho viděl, jak vybíhá, ba přímo letí směrem ke mně. Se zalícenou puškou jsem si už v duchu užíval svůj střelecký úspěch, když tu jelen zpozoroval psa, otočil se na zadních a zmizel. Konec snu, byl pryč.

V ten mrazivý zimní den jsem ale přece jen mohl ještě vykonávat „loveckou“ práci. Spolu s ostatními „učedníky“ jsem byl odvelen do komory, kde ležela zastřelená zvířata. Normálně si každý lovec sám chystá svoji kořist k prodeji, to znamená, že ji musí vyvrhnout. K tomu se podélným řezem od konečníku po chřtán otevře břišní dutina a odstraní veškeré vnitřnosti. Pak může maso vychladnout a nekazí se tak rychle. Při tomto honu, který se konal na pozvání ministerstva, bylo všechno trochu jinak. Hosté totiž mrzli a chtěli rychle do hostince, kde na ně čekalo uzené, bramborová kaše, kyselé zelí a nějaké to pivo.

Lesnický dorost za ně tedy musel při teplotě minus pět stupňů vyřídit tu krvavou práci, než se také mohl jít posadit do tepla šenkovny. Ještě si vzpomínám, že jsem musel zpracovávat tlustého kňoura. Příšerně zapáchal a jeho břicho bylo plné tuku ze zimního výkrmu. Holýma rukama jsem se hrabal ve vrstvách sádla a téměř znecitlivělými prsty vytahoval střeva, plíce a játra. Ještě několik dní poté jsem cítil na kůži ten zápach.

Podobně se nám vedlo během celého roku praxe. Vždycky se velmi přesně rozlišovalo mezi jednotlivými příčkami služební hierarchie. Zcela nahoře byly vyšší hodnosti, zde konkrétně v podobě vousatého vedoucího lesního úřadu. Jeho uniformu zdobily nárameníky, jejichž prýmky byly lemované stříbrem. U revírníků tahle nádhera chyběla, zato ale měli na šňůrkách kovové žaludy. Pro čekatele, jako jsem byl já, zůstaly zelené obruby výložek bez ozdob. Žebříček však ještě pokračoval směrem dolů. Zaměstnanci lesního úřadu, kteří byli ryze kancelářskými silami, tehdy jednoznačně stáli na nižším stupni nežli já, takže byli na služební porady zváni jen tu a tam. Při veřejných recepcích museli dokonce roznášet nápoje a chlebíčky. Uklízečka, rovněž státní zaměstnankyně, byla i při těchto příležitostech z účasti vyloučena. Myslím, že většina pracovníků ani neznala její jméno.

Poté, co jsem se poučil, jak funguje svět hajných, jsem se vrátil do dalšího ročníku na specializovanou vysokou školu. Táhl se stejně jako ten první, přičemž nás blížící se vážnost skutečného profesního života vyburcovala k poněkud větší píli. O 14 měsíců později se v šedivý říjnový den konaly naše státnice. K tomu odvezli celý ročník autobusem do oblasti Westerwald, abychom přímo na místě a z očí do očí jednotlivě odpovídali na otázky. Moje odpovědi byly zřejmě v pořádku, protože nedlouho poté jsem držel v ruce diplom. Byl jsem lesník! A protože můj prospěchový průměr byl dobrý, tak si mne hned ponechali jako úředníka. Tehdy jsem byl pyšný na dosažené úspěchy, měl jsem za to, že jsem došel do cíle a s radostí hleděl vstříc své budoucí kariéře. To, že svůj postoj po pár letech změním a to, čemu jsem se pracně naučil, hodím přes palubu, jsem tehdy ještě nemohl tušit.

Ze studií do lesa

Takže jsem stál na startu coby novopečený lesník: Hrdý na úspěšně složené státnice a pln činorodosti a radostného očekávání, co se působení v lese týče. Už jsem se viděl, jak procházím hájem, užívám si čerstvého vzduchu, zkrátka vedu život revírníka tak, jak jsem to viděl u svých mistrů v čase praktické výuky. Ředitelství lesů mne však zase rychle vrátilo na půdu skutečnosti. Mladým lesníkům nabízeli místa, která jinak sotva koho ze správy zajímala. Pro lidi lesa je takovým místem psací stůl. Moje snoubenka tehdy pracovala v administrativě jedné bonnské firmy a já jsem usiloval o přeložení co nejblíže k hranici spolkových zemí Porýní-Falc a Severní Porýní-Vestfálsko, abychom se alespoň mohli sestěhovat. Výsledkem bylo vedoucí kancelářské místo v malé budově lesního úřadu jednoho městečka v regionu Eifel.

Ve svůj první pracovní den jsem byl nadšeně přivítán oběma tamními zaměstnanci, kteří mi také okamžitě nabídli tykání. Žili v jasně definované hierarchii a takzvaná první zaměstnankyně byla zvláštní kalibr. Třiašedesátiletá dáma v malých místnostech bez zábran vypouštěla oblaka cigaretového dýmu, dávala si od svého podřízeného vařit kávu a hned také rozhodla o tom, co mám dělat a co ne. Když ode mne něco potřebovala, tak prostě zavolala: „Petříku!“

Týdny plynuly a moje nevole postupně narůstala. Neměl jsem potuchy, co má takový vedoucí kanceláře vlastně na práci, a tak jsem navštívil kolegu na sousedním lesním úřadě a dal si vysvětlit, jak to v takové instituci chodí. Při tom jsem zjistil, že v mé kanceláři nebylo normálního vůbec nic. Pozval jsem oba zaměstnance na pohovor a vyložil jim, že chci určité procesy přizpůsobit běžné praxi. Tvář oné „první“ zkameněla a místo diskuse o svém návrhu jsem se dočkal toho, že si se mnou přestala tykat. Tím započala žabomyší válka, trvající několik měsíců. Paní odmítala akceptovat můj status nadřízeného a ignorovala zadané úkoly a pokyny. Všechno vyvrcholilo jednoho odpoledne, když jsme spolu byli sami v naší malé služebně. Poprosil jsem ji, aby nachystala dopis, adresovaný ředitelství lesů, načež si prsty zacpala uši a cosi si pro sebe mumlala, aby mě nemusela poslouchat. V tom okamžiku jsem byl s rozumem v koncích.

Na moje volání SOS k nám přijel sám vedoucí personálního oddělení z Koblenze. Avšak místo, aby bouchl pěstí do stolu, tak nás požádal, abychom si podali ruku ke smíru. Že se snad prý nějaká ta chybička vloudila na obou stranách. To byla voda na mlýn mojí odpůrkyně, která tvrdila, že v kanceláři pořád spím a veškerou práci nakládám na ni. Jako třiadvacetiletý začátečník jsem nevěděl, co k tomu říct, a celý rozhovor tak nevedl k žádnému výsledku. Nějaký čas poté (to už jí bylo 64) souhlasila s rozvázáním smlouvy. Následující roky byly osvobozující. Nastoupila nová zaměstnankyně a náš tým proměnil zatuchlou kancelář v moderní úřad.

Proč vám to vyprávím? Pro mne jako mladičkého lesníka to byl křest ohněm, tvrdá škola, která mi později pomáhala ve střetech s přívrženci lovu. Už nikdy jsem se nehodlal nechat utlačovat. Později jsem se pak dověděl, že kolegové už uzavírali sázky, jak dlouho to asi potrvá, než to vzdám. Můj předchůdce, kterého zmíněná zaměstnankyně také nesnesitelně rozčilovala, zemřel přímo v budově lesního úřadu na srdeční infarkt.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Úvodem

Jak jsem se stal hajným

Ze studií do lesa