Môj mesiac šialenstva

Susannah Cahalanová

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Original title: Susannah Cahalan: BRAIN ON FIRE

Copyright © 2012 by Susannah Cahalan

Originally published by Free Press, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Cover image © ISIFA/Gettyimages Creative RM/

Cover design © PdeR®

Slovak edition © Fortuna Libri, Bratislava 2013

Translation © Róbert Hrebíček, 2013

Vydalo vydavateľstvo Fortuna Libri v edícii Fortuna Litera.

www.fortunalibri.sk

Redakčná a jazyková úprava Martina Korbová

Zodpovedná redaktorka Anna Kališková

Prvé vydanie

Všetky práva vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať, ukladať

do informačných systémov ani rozširovať akýmkoľvek spôsobom,

či už elektronicky, mechanicky, fotografickou reprodukciou, alebo inými

prostriedkami, bez písomného súhlasu majiteľov práv.

ISBN 978-80-8142-206-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Venujem ľuďom bez akejkoľvek diagnózy.

AUTORKINA POZNÁMKA

To, že človek zabúda, sa nikdy nedokázalo – vieme iba to, že keď si na niektoré veci chceme spomenúť, nepodarí sa nám to.

FRIEDRICH NIETZSCHE

Vzhľadom na charakter mojej choroby a jej vplyv na mozog si vybavujem iba zlomok udalostí, ktoré sa prihodili v mesiacoch, keď sa odohrával tento príbeh. Spomínam si aj na krátke, no živé halucinácie. Toto obdobie v mojej mysli do značnej miery zostáva nevyplnené alebo zahmlené. Keďže z telesného hľadiska nie som schopná rozpamätať sa naň, cieľom tohto projektu je pochopiť to, o čo som prišla.

Pri hľadaní stratenej minulosti mi nesmierne pomohli novinárske zručnosti. Urobila som stovky rozhovorov s lekármi, so zdravotnými sestrami, s priateľmi i členmi rodiny. Preštudovala som tisíce strán zdravotných záznamov, otcov denník, nemocničný zápisník, prostredníctvom ktorého komunikovali moji rozvedení rodičia, a videozáznam, na ktorom ma počas pobytu v nemocnici zachytili kamery. Spomienkami, dojmami a záznamom z konzultácií som zaplnila množstvo zápisníkov. Niektoré mená a typické charakteristiky som zmenila, no inak uvádzam iba fakty – akúsi kombináciu pamätí a reportáže.

Pripúšťam, že som nespoľahlivý zdroj informácií. Fakty som intenzívne overovala, no v danom období som nebola pri vedomí, ktoré ma definuje ako človeka. Navyše mám prirodzenú tendenciu skresľovať skutočnosti – veď ide o môj život.

V hĺbke tohto príbehu sa teda skrýva starý novinársky problém, ibaže je asi stokrát vypuklejší. V istých veciach sa určite mýlim, niektoré záhady nikdy nevyriešim a mnohé okamihy zostanú navždy zabudnuté a nezapísané.

V úsilí zlepiť a pochopiť fragmenty minulosti som sa teda pustila do akéhosi novinárskeho skúmania svojich najhlbších zákutí – osobnosti, pamäti a totožnosti.

PREDHOVOR

Obklopujú ma iba tma a ticho.

„Mám otvorené oči? Haló!“

Neviem zistiť, či pohybujem ústami, alebo je pri mne niekto, kto by ma mohol počuť. V tme nič nevidím. Žmurknem, potom ešte dva razy. Zviera mi žalúdok a mám zlú predtuchu. Rozlišujem teda aspoň niečo. Myšlienky premieňam na slová iba pomaly, akoby som sa vynárala z hrnca plného melasy. Otázky sa formujú slovo za slovom: Kde som? Prečo ma svrbí koža pod vlasmi? Kde sú všetci? Postupne sa zjavuje okolitý svet – akoby som hľadela cez štrbinu, ktorá sa pomaly rozširuje. Z temnoty pozvoľna vystupujú predmety a nadobúdajú čoraz ostrejšie obrysy. Po chvíli ich rozpoznám: televízor, záves, posteľ.

Viem, že odtiaľto okamžite musím odísť. Prudko sa predkloním, no čosi ma zastaví. Nahmatám hrubú sieťovinovú vestu, ktorá ma v oblasti pása púta k posteli ako – ako sa to len povie? – kazajka. Je spojená s dvoma studenými kovovými držadlami. Zovriem ich, aby som sa vytiahla nahor. Do hrude sa mi však opäť zarežú remene. Povolia iba o niekoľko centimetrov. Vpravo zbadám zatvorené okno s výhľadom na ulicu. Vidím autá, žlté autá. Taxíky. Som v New Yorku, doma.

Prv než pocit úľavy celkom odznie, všimnem si, že na mňa uprene hľadí akási dáma v purpurovom.

„Pomoc!“ zvolám. Nezmení výraz tváre, akoby som nepovedala vôbec nič. Znova sa zapriem do remeňov.

„Nerobte to,“ povie mi nežne s dôverne známym jamajským prízvukom.

„Sybil?“ Nemôže to však byť ona, žena, ktorá na mňa dohliadala, keď som bola malá. Prečo by mi dnes znovu vstupovala do života... „Sybil? Kde som?“

„V nemocnici. Upokojte sa.“ Nie je to Sybil.

„Bolí to.“

Dáma v purpurovom podíde ku mne. Keď sa predkloní, aby odopla remene – najskôr pravý, potom ľavý –, prsami sa mi dotkne tváre. Len čo mi vyslobodí ruky, inštinktívne zdvihnem pravú, aby som si poškriabala kožu pod vlasmi. Namiesto nich však narazím na bavlnenú čiapku. V hneve ju prudko strhnem a oboma rukami si prehmatám hlavu. Objavím rady káblikov. Jeden vytrhnem – koža ma zaštípe – a podržím ho pred očami: je ružový. Na zápästí mám oranžový plastový náramok. Prižmúrim oči, aby som lepšie zaostrila na slová. Po chvíli zbadám veľké písmená: RIZIKO ÚTEKU.

PRVÁ ČASŤ

ŠIALENSTVO

V hlave som pocítila čudný bzukot krídel.

virginia woolfová: Denník spisovateľky:

Úryvky z Denníka Virginie Woolfovej

1. KAPITOLA

STRACH Z PLOŠTÍC

Všetko sa možno začalo vtedy, keď ma uštipla ploštica, ktorá vôbec neexistovala.

Jedného rána som sa prebudila a na veľkej modrofialovej žile ľavej ruky som si všimla dve červené bodky. Práve sa začal rok 2009 a New York zachvátil strach z ploštíc – zamorili kancelárie, predajne odevov, kiná, lavičky v parkoch. Zvyčajne sa takýmito vecami netrápim, už dve noci za sebou sa mi však snívalo o plošticiach dlhých ako prst. Moje obavy boli opodstatnené, no hoci som garsónku dôkladne prezrela, nenašla som ani jedinú plošticu alebo dôkaz jej prítomnosti. Výnimkou boli iba dve ranky po uštipnutí. O pomoc som požiadala deratizátora, prepracovaného Hispánca, čo prehľadal celý byt, nadvihol rozkladaciu pohovku a baterkou osvetlil miesta, ktoré mi nikdy predtým nenapadlo vyčistiť. Vyhlásil, že v garsónke nie sú nijaké ploštice. Neverila som mu, a tak som ho požiadala, aby prišiel ešte raz a byt postriekal. Navrhol, aby som chvíľu počkala a nevyhadzovala astronomickú sumu za odstránenie zamorenia, ktoré vraj existuje iba v mojej mysli. Slúži mu to ku cti. Vyvíjala som však naňho tlak, lebo som bola presvedčená, že byt, posteľ a telo mi zaplavili ploštice. Napokon sľúbil, že sa vráti a garsónku deratizuje.

Pred kolegami som sa usilovala zatajiť čoraz väčší nepokoj. Nikto by predsa nechcel mať nič spoločné s človekom, ktorému zamorili byt ploštice.

Keď som teda na druhý deň prišla do práce, nenútene som kráčala redakciou denníka New York Post k svojmu boxu. Ranky po uštipnutí som si starostlivo skryla a snažila som sa pôsobiť prirodzene, normálne. Niežeby slovo normálny v Poste znamenalo veľa.

Hoci sa náš denník preslávil posadnutosťou všetkým novým, sú takmer rovnako staré ako celá krajina. Roku 1801 ich založil Alexander Hamilton a vychádzajú najdlhšie zo všetkých nepretržite vydávaných novín v USA. Počas prvého storočia svojej existencie podporovali abolicionizmus a prispeli k zriadeniu Central Parku. Dnes je redakcia priestranná, no dusná. Vynímajú sa v nej rady otvorených boxov a množstvo kartotečných skríň so zabudnutými dokumentmi, do ktorých už desaťročia nikto nenazrel. Steny zdobia hodiny, čo nejdú, mŕtve kvety, ktoré ktosi zavesil hore nohami, aby vyschli, fotografia opice jazdiacej na borderskej kólii a veľký penový prst s nápisom Six Flags. Všetko sú to spomienkové predmety z miest, kam poslali reportérov. Počítače zastarali a kopírovacie stroje veľkosťou pripomínajú malé poníky. Z neveľkej miestnosti, ktorá kedysi slúžila ako fajčiarsky salónik, sa stal sklad. Ošúchaná tabuľa na dverách upozorňuje, že fajčiareň je zrušená. Akoby hrozilo, že si niekto príde zafajčiť priamo medzi monitory a videozariadenia. Takto už sedem rokov – odkedy som sem ako sedemnásťročná prišla na prax – vyzerá môj excentrický svet.

Miestnosť pulzuje aktivitou, najmä keď sa blíži uzávierka. Rozlieha sa po nej ťukanie klávesníc, krik redaktorov, chechot reportérov. Vyzerá to tam ako v typickej redakcii bulvárneho plátku.

„Kde je tá skurvená fotka, ku ktorej patrí táto legenda?“

„Nevedel, že je prostitútka? Ako je to možné?“

„Akú farbu mali ponožky muža, ktorý skočil z mosta?“

Redakcia pripomína bar, v ktorom sa nepodáva alkohol. Hemžia sa v nej ľudia posadnutí správami a nadopovaní adrenalínom. Takéto typy nájdete iba v Poste: najgeniálnejších autorov titulkov v odvetví, ostrieľaných a agresívnych lovcov exkluzívnych správ, vorkoholikov, ktorí patria k osobnostiam typu A a vyznačujú sa chameleónskou schopnosťou spriateliť sa takmer s každým – alebo si ho popudiť proti sebe. Väčšinu dní však v miestnosti vládne pokoj. Všetci totiž mlčky čítajú súdne dokumenty, záznamy rozhovorov či noviny. Často, napríklad aj dnes, je v redakcii ticho ako v hrobe.

Aby som sa hneď zrána pustila do práce, vykročím k svojmu stolu. Kľučkujem pomedzi rady boxov označených zelenými manhattanskými tabuľami: Liberty Street, Nassau Street, Pine Street, William Street. Sú to spomienky na časy, keď Post sídlil v historickej štvrti South Street Seaport a tieto ulice ho obklopovali. Potichu vkĺznem do svojho boxu a posadím sa. Hneď vedľa pracuje Angela, moja najbližšia priateľka v denníku. Nervózne sa na ňu usmejem a spýtam sa: „Vieš niečo o rankách po uštipnutí plošticou?“ Dúfam, že otázka sa v mĺkvej miestnosti priveľmi neozýva.

Predtým som často žartovala, že ak niekedy budem mať dcéru, chcela by som, aby bola ako Angela. Hoci je odo mňa staršia iba o niekoľko rokov, v mnohých ohľadoch sa pre mňa stala hrdinkou redakcie. Zoznámila som sa s ňou pred troma rokmi. Táto skromná mladá žena z Queensu prešla do Postu z jedného malého týždenníka. Pod tlakom, čo na ňu pôsobil vo veľkomestskom tabloide, však vyzrela na jednu z najtalentovanejších reportérok. Chrlila jednu skvelú reportáž za druhou. V piatok neskoro večer by ste ju zvyčajne našli za počítačom – na rozdelenej obrazovke by písala štyri reportáže naraz. Jednoducho som ju musela obdivovať. A teraz som potrebovala jej radu.

Keď začula obávané slovo ploštica, okamžite si posunula stoličku ďalej odo mňa. „Nevrav, že ich máš aj ty,“ povedala so šibalským úsmevom. Ukázala som jej ruku, no skôr ako som sa dostala k strastiplnému príbehu, zazvonil telefón.

„Si pripravená?“ Bol to Steve, nový šéfredaktor nedeľného vydania, do ktorého som prispievala aj ja. Do tejto funkcie ho vymenovali napriek tomu, že iba nedávno oslávil tridsaťpäť rokov. Hoci ku mne pristupoval priateľsky, naháňal mi strach. Každý utorok všetci reportéri predstavovali svoje návrhy do nedeľného vydania. Keď som začula Stevov hlas, uvedomila som si, že na dnešnú poradu som si nič nepripravila. Podľahla som panike. Zvyčajne som prišla aspoň s troma premyslenými nápadmi. Neboli vždy skvelé, no zakaždým som niečo navrhla. Teraz som nemala v rukáve vôbec nič, nebola som schopná blufovať ani päť minút. Ako som čosi také mohla dopustiť? Na poradu sa nedalo zabudnúť, bol to týždenný rituál, na ktorý sme sa všetci starostlivo pripravovali, dokonca aj počas dovolenky.

Ploštice mi celkom vypadli z hlavy. Vstala som a vytreštila som oči na Angelu. Nahovárala som si, že keď vojdem do Stevovej kancelárie, všetko bude v poriadku.

Nervózne som kráčala po „Pine Street“ za šéfredaktorom. Sadla som si vedľa Paula, redaktora nedeľných správ a blízkeho priateľa, ktorý ma školil od druhého ročníka vysokej školy. Kývla som naňho, no nepozrela som mu do očí. Popravila som si doškriabané okuliare so širokým rámom, aké nosila Diane Keatonová vo filme Annie Hallová. Jeden priateľ a publicista ich raz opísal ako formu antikoncepcie: „Ak si ich nasadíš, nikto sa s tebou nevyspí.“

Chvíľu sme mlčky sedeli. Prítomnosť ostrieľaného redaktora, ktorého som dôverne poznala, ma trochu upokojila. Vlasy mu predčasne zbeleli a slovo kurva používal rovnako často ako predložky. Pripomínal staršiu generáciu novinárov a ako redaktor bol vskutku geniálny.

Zoznámil nás jeden rodinný priateľ. Keď som chodila do druhého ročníka vysokej školy, Paul si v lete preveril moje reportérske schopnosti. Potom som niekoľko rokov sledovala aktuálne udalosti a poskytovala informácie reportérovi, ktorý písal samotné reportáže. Napokon ma Paul poveril prvou veľkou úlohou – napísať článok o hýrení na mužskom internáte Newyorskej univerzity. Keď som sa vrátila s reportážou a fotografiami, na ktorých hrám pivný pingpong (loptička má skončiť v pohári piva na druhom konci stola), ocenil moju odvahu. Hoci škandalózny článok nikdy nevyšiel, Paul mi prideľoval ďalšie reportáže a roku 2008 som začala pracovať na plný úväzok. Ako som teraz celkom nepripravená sedela v Stevovej kancelárii, cítila som sa ako začiatočníčka, nehodná Paulovej dôvery a obdivu.

Ticho sa prehlbovalo, až som napokon zdvihla zrak. Steve a Paul na mňa v očakávaní uprene hľadeli. Začala som rozprávať v nádeji, že na niečo prídem. „Na jednom blogu som čítala zaujímavý príbeh...“ vyšlo zo mňa. Zúfalo som sa usilovala pozliepať kúsky rodiacich sa nápadov.

„To nestačí,“ prerušil ma Steve. „Musíš prinášať zaujímavejšie návrhy, dobre? A nech sa ti už nestane, že neprídeš s ničím.“ Paul, červený v tvári, iba prikývol. Odkedy som začala pracovať v stredoškolských novinách, v žurnalistike mi prvý raz niečo nevyšlo. Ako som odchádzala z porady, bola som zo seba zúrivá. Nevedela som pochopiť, prečo som prejavila takú neschopnosť.

„Si v poriadku?“ spýtala sa ma Angela, keď som sa vrátila k stolu.

„Áno, len sa mi nedarí v práci. O nič nejde,“ žartovala som s vážnou tvárou.

Priateľka sa zasmiala, pričom odhalila šarmantne zakrivené rezáky. „No tak, Susannah. Čo sa stalo? Neber to vážne. Si profíčka.“

„Ďakujem, Ang,“ povedala som a odpila som si z vlažnej kávy. „Dnes sa mi jednoducho nedarí.“

Večer som kráčala západne od News Corp. Building na Šiestej avenue a cez Times Square, hemžiace sa turistami, a pokračovala som k bytu v Hell’s Kitchen. Rozmýšľala som nad pohromami, ktoré sa na mňa v ten deň zosypali. Akoby som si chcela vyskúšať život typického newyorského spisovateľa, prenajala som si stiesnenú garsónku a spávala som na rozkladacej pohovke. Z desivo tichého bytu som mala výhľad na dvor, čo patril niekoľkým nájomným domom. Často ma neprebudili policajné sirény či hrmot smetiarskych áut, ale sused, ktorý vyšiel na balkón a začal hrať na akordeóne.

Hoci ma deratizátor ubezpečil, že sa nemusím ničoho obávať, ešte stále som bola posadnutá štípancami. Pripravovala som byt na postrek a celú noc som vyhadzovala veci, v ktorých by sa mohli skrývať ploštice. Medzi odpadkami skončili moje milované výstrižky z Postu, stovky článkov, ktoré mi pripomínali bizarnosť novinárskej práce: obete a podozriví, nebezpečné slumy, väznice a nemocnice, dvanásťhodinové zmeny, počas ktorých som sa triasla od zimy v autách fotografov a čakala na príležitosť „cvaknúť“ celebrity. Vždy som si vychutnávala každú minútu. Prečo sa mi odrazu prestalo dariť?

Keď som tieto poklady hádzala do vriec na odpadky, pristavila som sa pri niektorých titulkoch. Do očí mi padla najvýznamnejšia reportáž mojej dovtedajšej kariéry – exkluzívny rozhovor s únoscom detí Michaelom Devlinom za múrmi väznice. Celoplošné médiá jeho osud intenzívne sledovali. Hoci som chodila do posledného ročníka na Washingtonovej univerzite v St. Louis, Devlin sa so mnou pozhováral dva razy. Tým sa však príbeh neskončil. Keď článok vyšiel, Devlinovi právnici šaleli. Spustili očierňovaciu kampaň proti Postu a žiadali súdny zákaz zverejňovať informácie o prípade. O mojich metódach sa v priamom prenose diskutovalo v miestnych i celoplošných televíziách. Spochybňovali sa etické aspekty rozhovorov vo väzniciach a správanie tabloidov ako takých. V tom čase som Paulovi niekoľko ráz zavolala so slzami v očiach. Tieto telefonáty nás zblížili. Noviny a redaktori sa napokon postavili na moju stranu. Hoci mnou tento zážitok otriasol, podnietil môj záujem a väznice som začala navštevovať pravidelne. Devlinovi napokon vymerali tri doživotné tresty.

Nasledovala reportáž o implantátoch v oblasti sedacích svalov s titulkom Nebezpečenstvo číha v pozadí. Dodnes sa na ňom smejem. Musela som pracovať v utajení. Vydávala som sa za striptérku, čo chce využiť lacné, no nezákonné skrášľovacie služby istej ženy, ktorá ich poskytovala v izbe jedného hotela v centre mesta. Keď som tam stála s nohavičkami okolo členkov, snažila som sa potlačiť zahanbenie. Žena mi totiž oznámila, že chce „tisíc dolárov za každú polovicu zadku“, teda dvakrát viac, ako si vypýtala od zákazníčky, ktorá prišla do Postu s námetom na reportáž.

Novinárstvo ma vzrušovalo. Vždy som rada žila realitu, ktorá pripomína skôr bájku ako úplnú fikciu. Ani vo sne mi však nenapadlo, že môj život nadobudne bizarný charakter a budú o ňom písať priamo v mojom milovanom tabloide.

Hoci som sa pri spomienke na reportáž o implantátoch usmiala, výstrižok som pridala k čoraz väčšej kope odpadkov. Tam, kam patrí, povedala som si žartovne napriek tomu, že tieto šialené príbehy pre mňa znamenali všetko. V tej chvíli mi bezcitné vyhadzovanie plodov niekoľkoročnej práce pripadalo nevyhnutné, vôbec sa však ku mne nehodilo. Až dovtedy som totiž z nostalgie nebola ochotná vzdať sa básní, ktoré som napísala vo štvrtom ročníku, ani vyše dvadsiatich denníkov pochádzajúcich z druhého stupňa základnej školy. Medzi strachom z ploštíc, zábudlivosťou v práci a náhlym nutkaním robiť poriadok v domácnosti som nevidela nijakú súvislosť. Navyše som netušila, že posadnutosť plošticami môže byť prejavom psychózy. Bludná parazitóza (Ekbomov syndróm) je málo známa, lebo tí, ktorí ňou trpia, sa s imaginárnym zamorením väčšinou obrátia na deratizátorov alebo kožných lekárov, nie na psychiatrov. Preto im poruchu často nikto nediagnostikuje.

Ako sa ukázalo, môj problém bol oveľa vážnejší než svrbiace predlaktie či zábudlivosť.

Aby som vytvorila akúsi bezplošticovú zónu, celé hodiny som balila potenciálne kontaminované predmety. Vôbec som sa však necítila lepšie. Keď som si kľakla k čiernym vreciam na odpadky, silno mi zovrelo žalúdok – asi tak, ako keď vás blízky človek hlboko zarmúti alebo zomrie. Len čo som vstala, do hlavy mi ako sekera zaťala ostrá bolesť príznačná pre migrénu. Tou som však nikdy predtým netrpela. Vratko som kráčala ku kúpeľni. Telo vrátane nôh ma nechcelo poslúchať. Zdalo sa mi, že sa brodím tečúcim pieskom. Určite na mňa ide chrípka, pomyslela som si.

*

Nešlo o chrípku ani o skutočné ploštice. Do tela mi však možno vnikol akýsi choroboplodný mikroorganizmus a uviedol do pohybu kolotoč udalostí. Možno som ho vdýchla vtedy, keď na mňa niekoľko dní predtým v metre kýchol nejaký podnikateľ. Všetkých vo vozni pokropil miliónmi vírusových častíc. Alebo som čosi zjedla. Prípadne do mňa niečo vošlo cez drobnú ranku na koži, možno cez jeden zo záhadných štípancov.

Vidíte, zase to na mňa ide.

Lekári nevedia, ako sa moja choroba začala. Ak na vás niekto kýchne, s najväčšou pravdepodobnosťou dostanete nádchu. Mne sa však život obrátil hore nohami a hrozilo, že jeho zvyšok strávim v psychiatrickom zariadení.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

AUTORKINA POZNÁMKA

PREDHOVOR

PRVÁ ČASŤ

ŠIALENSTVO

1. KAPITOLA

STRACH Z PLOŠTÍC

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

DRUHÁ ČASŤ

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

28. KAPITOLA

29. KAPITOLA

30. KAPITOLA

31. KAPITOLA

32. KAPITOLA

33. KAPITOLA

34. KAPITOLA

TRETIA ČASŤ

35. KAPITOLA

36. KAPITOLA

37. KAPITOLA

38. KAPITOLA

39. KAPITOLA

40. KAPITOLA

41. KAPITOLA

42. KAPITOLA

43. KAPITOLA

44. KAPITOLA

45. KAPITOLA

46. KAPITOLA

47. KAPITOLA

48. KAPITOLA

49. KAPITOLA

50. KAPITOLA

51. KAPITOLA

52. KAPITOLA

53. KAPITOLA