Romain Puértolas

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Original title: Romain Puértolas: L’extraordinaire voyage du fakir

qui était resté coincé dans une armoire Ikea

Copyright © Editions Le Dilettante, 2013

Published by arrangement with Literary Agency “Agence de l’Est”.

Cover design © Kryštof Doležal, 2013

Slovak edition © Fortuna Libri, Bratislava 2013

Translation © Dorota Krásna, 2013

Vydalo vydavateľstvo Fortuna Libri v edícii Fortuna Litera.

www.fortunalibri.sk

Redakčná úprava Elvíra Šípiková

Prvé vydanie

Všetky práva vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať, ukladať

do informačných systémov ani rozširovať akýmkoľvek spôsobom,

či už elektronicky, mechanicky, fotografickou reprodukciou, alebo

inými prostriedkami, bez písomného súhlasu majiteľov práv.

ISBN 978-80-8142-241-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Leovi a Eve, mojim najkrajším dielam.

Patricii, mojej najkrajšej ceste.

V podstate verím, že Zem je guľatá,

len z jediného dôvodu...

keď človek obíde celý svet,

už nechce nič, iba byť doma.

Orelsan

Srdce je trocha ako veľká skriňa.

Adžatašatru

Prvé slovo, ktoré Ind Adžatašatru Braltodžas Patel vyslovil po príchode do Francúzska, bolo švédske. Neslýchané!

Ikea.

Polohlasne vyslovil.

Keď to povedal, zatvoril dvere na starom červenom mercedese a čakal s rukami na hodvábnych nohaviciach ako poslušné dieťa.

Taxikár si nebol celkom istý, či dobre počul, preto sa obrátil k zákazníkovi, drobné drevené guľôčky na jeho sedadle zahrkali.

Na zadnom sedadle auta uvidel muža stredného veku, vysokého, chudého, žilovatého ako strom, s nevýraznou tvárou a obrovskými fúzmi. Prepadnuté líca mal posiate malými jamkami po akné s prudkým priebehom. V ušiach a na perách mal niekoľko krúžkov, akoby to všetko chcel po použití pozatvárať ako zipsom. Okej, skvelý systém! pomyslel si Gustave Palourde, ktorý v tom videl výborný prostriedok na nekonečné rapotanie jeho ženy.

Mužov sivý hodvábny oblek, červená kravata, ktorú sa neunúval zaviazať, len ju prišpendlíkoval, ako aj biela košeľa, všetko hrozne pokrčené, napovedalo, že dlhé hodiny presedel v lietadle. Bolo však zvláštne, že nemal nijakú batožinu.

Alebo je to Ind, alebo dostal poriadne po hlave, pomyslel si šofér pri pohľade na hrubý biely turban, ktorým mal jeho zákazník omotanú hlavu. Nevýrazná tvár s pásom obrovských fúzov však skôr naznačovala, že to bude Ind.

– Ikea?

– Ikea, – zopakoval Ind, pričom poslednú hlásku pretiahol.

– Ktorá? Hm... What Ikea? – zabrblal Gustave, ktorý sa cítil v angličtine asi taký suverénny ako teľa na ľade.

Cestujúci iba pokrčil plecami, čo malo znamenať, že mu je to jedno. Djeustikea, zopakoval, dontmatazeoanezat-betasiutyajazeparižan. Približne toto začul šofér, akési nezrozumiteľné zmätené mäkké štebotanie. Ale mäkké či nemäkké štebotanie, za tridsať rokov strávených vo firme Cigánske taxíky, to bolo prvý raz, čo ho klient, ktorý práve pristál na termináli 2C Letiska Charla de Gaulla, požiadal, aby ho zaviezol do obchodu s nábytkom. Nepamätal si totiž, že by Ikea práve otvorila sieť hotelov pod svojím názvom.

Gustave už zažil nezvyčajné požiadavky, ale táto presahovala únosnú mieru. Ak ten chlap skutočne prichádza z Indie, musel zaplatiť celý majland a presedieť osem hodín v lietadle, a to všetko len s jediným cieľom – aby si tu kúpil police Billy alebo kreslo Poäng. Klobúk dolu! Alebo skôr – neuveriteľné! Mal by si toto stretnutie zapísať do svojej zlatej knihy k Demisovi Roussosovi a Salmanovi Rushdiemu, ktorí mu preukázali česť a usadili svoje vznešené zadky na leopardie sedadlo jeho taxíka, takže Gustave bude mať o čom rozprávať pri večeri svojej žene. Zvyčajne nemal o čom rozprávať, a tak monopol na konverzáciu pri stole mala jeho žena – jej mäsité pery ešte neboli vybavené geniálnym indickým zipsom, zatiaľ čo ich dcéra vysielala štylisticky hrozné texty svojim rovesníkom – tí však nevedeli ani len čítať. Aspoň bude nejaká zmena.

– Okej!

Cigánsky taxikár, ktorý posledné tri víkendy brázdil so spomínanými dámami modro-žlté chodby švédskeho obchodu s cieľom zariadiť nový rodinný karavan, dobre vedel, že najbližšia Ikea sa nachádza v Roissy na severe Paríža, vzdialená odtiaľto iba za platbu 8,25 eura. Vybral si preto Ikeu na juhu Thiais, na opačnej strane hlavného mesta, trištvrte hodiny cesty od miesta, kde sa teraz nachádzali. Mimochodom, turista chcel ísť do Ikey. Nespresnil však, do ktorej. Okrem toho vzhľadom na jeho pekný hodvábny oblek a kravatu iste to bude nejaký ohromne bohatý indický továrnik. Pár desiatok eur hore-dolu, no nie? Jemu predsa na tom nebude záležať. Gustave, spokojný sám so sebou, rýchlo rátal, koľko za cestu dostane, a pošúchal si ruky. Potom zapol taxameter a pohol sa.

Napokon, deň sa začal celkom dobre.

Adžatašatru (vyslovte Ta sa do šiatru), povolaním fakír, sa rozhodol, že na prvej ceste do Európy bude cestovať inkognito. Na túto príležitosť vymenil svoju „uniformu“,  čo bola vlastne akási zástera v podobe obrovskej plienky novorodenca, za oblek z lesklého hodvábu a kravatu – tú mu požičal za kúsok chleba Gátí (vyslovte  Gaty), dedinský starček, ktorý v mladosti reprezentoval slávnu značku šampónu a ešte vždy si zachoval krásne sivé kučery. Keď si Ind navliekal ten prevlek, ktorý  bude mať na sebe celé dva dni, kým bude trvať jeho husársky kúsok, tajne dúfal, že ho budú považovať za bohatého indického továrnika, preto si na trojhodinovú cestu autobusom a osemaštvrťhodinový let lietadlom neobliekol pohodlný odev, rozumejte teplákovú súpravu a sandále. Tváriť sa, že je kýmsi, kým nie je, bolo koniec koncov jeho remeslo, bol fakír. Z náboženských dôvodov si však nechal na hlave turban. Pod ním mu neúnavne rástli vlasy, ktoré by podľa neho dnes mali mať štyridsaťcentimetrovú dĺžku s tridsaťtisícovou  populáciou duší, pozostávajúcu z pestrej zmesi mikróbov a vší.

Keď v ten deň Adžatašatru (vyslovte A zažal vatru) nastupoval do taxíka, hneď si všimol, že jeho kombinovaný výstroj urobil na Európana správny dojem, a to aj napriek tomu, že na kravate nemal uzol, lebo ani on, ani jeho bratanec ho nevedeli uviazať, hoci mu to jasne, i keď trasľavo, vysvetľoval parkinsonujúci Gátí, preto ju iba prichytili zatváracím špendlíkom. Tento drobný detail mal uprostred toľkej žiarivej elegancie ostať nepovšimnutý.

Pohľad do spätného zrkadla nestačil, aby si Francúz vychutnal všetku tú krásu, preto sa ešte obrátil na sedadle, aby ju mohol lepšie poobdivovať, pričom mu nahlas zapraskali krčné stavce, akoby sa chystal predviesť cirkusové číslo.

– Ikea?

– Ikeaaa.

– Ktorá? Ehm... What Ikea? – zajachtal šofér, ktorý sa v angličtine pohyboval očividne s toľkou ľahkosťou ako teľa (posvätné) na ľade.

– Just Ikea. Doesn’t matter. The one that better suits you. You’re the Parisian.

Šofér si s úsmevom pošúchal ruky a naštartoval. Áno, on je Parížan.

Chytil sa na háčik, pomyslel si spokojne Adžatašatru (vyslovte A zožral vatu). Takže jeho nový look svoju úlohu dokonale splnil. S trochou šťastia, hlavne ak nebude musieť často otvárať ústa, ho budú dokonca považovať za domorodca.

Adžatašatru sa preslávil po celom Radžastane tým, že hltal kaukliarske šable, jedol sklené črepy z nekalorického cukru, pichal si falošné ihlice do ramien a predvádzal celý rad ďalších eskamotérskych kúskov, ktorých tajomstvo poznal len on a jeho bratanci a ktorým rád  hovoril „magická sila“ na očarenie davu.

Aj teraz, keď náš fakír zaplatil účet za taxík – ten narástol do výšky 98,45 eura –, podal šoférovi jedinú bankovku, ktorú mal na celý pobyt, falošnú stoeurovku, potlačenú iba na jednej strane, pričom to urobil nonšalantným pohybom, dávajúc najavo, že drobné si môže nechať.

Vo chvíli, keď ju šofér vkladal do peňaženky, Adžatašatru ho rozptýlil pohybom ukazováka namiereného na obrovské žlté písmená IKEA, pyšne tróniace na modrej budove. Cigán zdvihol zrak k nebu a za ten čas jeho klient stihol rýchlo potiahnuť priesvitnú elastickú šnúrku, spájajúcu jeho malíček so zelenou bankovkou. V desatine sekundy bol falošný peniaz znova v rukách pôvodného majiteľa.

– Tu máte! – povedal taxikár, mysliac si, že bankovka je už v teple jeho peňaženky, – toto je číslo mojej agentúry. Keby ste potrebovali taxík na spiatočnú cestu. Máme aj šoférov s dodávkami, ak budete mať nejaký náklad. Taký nábytok, aj keď je zložený v škatuli, zaberá poriadne veľký priestor, verte mi.

Nikdy sa nedozvedel, či Ind pochopil čosi z toho,  čo mu práve povedal. Zašmátral v skrinke na rukavice a vybral ligotavú vizitku, na ktorej bolo vidieť tanečnicu flamenca, ako sa ovieva bielym plastovým trojrohým klobúkom, umiestneným na kapote taxíkov. Podal mu ju.

– Merci, – povedal cudzinec po francúzsky.

Len čo červený mercedes Cigánskych taxíkov zmizol (iluzionista, navyknutý nechať miznúť iba indické slony s malými ušami, s tým nemal nič spoločné), Adžatašatru si vložil vizitku do vrecka a študoval rozľahlý  obchodný sklad, rozprestierajúci sa pred ním.

V roku 2009 sa Ikea zriekla myšlienky otvoriť prvé obchody v Indii, lebo miestne zákony nútili švédske vedenie, aby sa delilo o správcovstvo svojich zariadení s riaditeľmi indickej národnosti, navyše majoritnými akcionármi, čo severského obra dožralo. O svoju zlatonosnú rieku sa nebude s nikým deliť, a už vôbec nie s nejakými fúzatými uspávačmi hadov, akí patria nanajvýš do gýčovej revue.

V tom istom čase svetový líder nábytkovej konfekcie uzavrel partnerstvo s Unicefom na spoločný boj proti detskej práci a zotročovaniu detí. Projekt zahŕňal päťsto dedín na severe Indie, vybudovalo sa niekoľko centier zdravia, výživy a výchovy v celej oblasti. V jednej z týchto škôl pristál Adžatašatru, keď ho bez peňazí a s krikom hneď po prvom pracovnom týždni vyhnali z dvora maharadžu Singa Legra Le (vyslovte Sing allegro – spievaj allegro), kam ho najali ako fakíra a dvorného šaša. Nanešťastie ukradol kúsok sezamového chleba, bezcholesterolové maslo a dva strapce biohrozna. Skrátka, nanešťastie bol hladný!

Za trest mu najprv oholili fúzy, čo už bol samo osebe prísny trest (hoci v konečnom dôsledku ho to omladilo), potom mu navrhli, aby si vybral z dvoch možností – buď bude robiť prevenciu krádeže a neposlušnosti medzi školskou mládežou, alebo si dá odťať pravú ruku. Veď taký fakír sa nebojí ani bolesti, ani smrti...

Na veľké prekvapenie publika zvyknutého prizerať sa všemožným aktom mrzačenia (mäsové ihlice v ramene, vidličky v lícach, šable v bruchu), Adžatašatru odmietol ponúknutú amputáciu a rozhodol sa pre prvú možnosť.

– Prepáčte, pane, koľko je hodín, prosím?

Ind vyskočil. Akýsi štyridsiatnik v teplákoch a sandáloch pred ním len-len že zastavil cadillac naložený  aspoň desiatimi škatuľami, ktoré mohol tak naukladať iba majster v tetris alebo nejaký psychopat.

Pre Adžatašatrua tá otázka zaznela približne takto: Pactepanekojehodinsím?

Slovom, nič zrozumiteľné, takže jeho odpoveď nemohla znieť inak než WHAT?

Chlap videl, že oslovil cudzinca, preto si pravým ukazovákom poklepkal po ľavom zápästí. Fakír hneď pochopil, zaklonil hlavu, pozrel na oblohu, a ako človek navyknutý čítať v indickom slnku, Francúzovi udal čas s trojhodinovým posunom. Keďže jeho spolubesedník rozumel angličtine lepšie, než ňou hovoril, okamžite si uvedomil, že hrozne mešká, lebo cez obedovú prestávku mal ísť po deti, a hneď sa rozbehol k svojmu autu.

Ind hľadel na ľudí, čo vchádzali do obchodu a vychádzali z neho, a všimol si, že veľmi málo zákazníkov, rozumej nikto, nie je oblečený v lesklom hodvábnom obleku, aký má na sebe on. A už naozaj nik, celkom nik nemá na hlave turban. Keby chcel predviesť chameleóna, nemal by úspech. Dúfal, že to celkom neznemožní jeho poslanie. Keď sa vráti domov, hneď o tom porozpráva bratancovi, ktorý sa volá Mamradanup (vyslovte Mám rád Dan’Up). To on trval na tom, aby sa Adžatašatru takto obliekol.

Chvíľu pozoroval sklené dvere, ako sa pred ním otvárajú a zatvárajú. Všetko, čo vedel o modernom živote, pochádzalo z hollywoodskych filmov a od Hollywoodčanov, ktorých videl v televízii u svojej adoptívnej matky Síring (vyslovte Daj si drink, alebo, pre tuhších anglofilov, The Ring). S prekvapením sledoval, ako tie dômyselnosti, ktoré považoval za perly modernej technológie,  boli pre Európanov zarmucujúcou banálnosťou, a už si ich vôbec nevšímali. Keby mali v Kišangore (vyslovte Išla hore) podobné zariadenie, on by veru po každý raz a rovnako dojato sledoval sklené dvere tohto chrámu technológie. Francúzi sú len rozmaznané decká.

Jedného dňa, mal vtedy iba desať rokov, dávno predtým, ako sa v jeho dedine ukázal prvý znak pokroku, mu istý anglický dobrodruh ukázal zapaľovač so slovami: „Každá pokroková technológia je nerozoznateľná od mágie!“

Chlapec ho hneď nepochopil. „Jednoducho to znamená,“ vysvetlil mu Angličan, „že veci, ktoré sú pre mňa všedné, na teba môžu pôsobiť ako mágia, všetko závisí od technologickej úrovne spoločnosti, v ktorej sa vyvíjaš.“

A v tej chvíli sa na cudzincovom palci zajagali drobné iskričky – po chvíli sa premenili na krásny modrý, teplý, žiarivý plameň. Chlap mu pred odchodom daroval na výmenu za pomerne čudný prejav priazne, ktorú lepšie vysvetlíme neskôr, ten magický, kdesi v stratenej dedinke na kraji Tatárskej púšte dovtedy neznámy predmet, s ktorým Adžatašatru vypracoval svoje prvé kúzelnícke triky a ktorý v ňom vybičoval túžbu stať sa jedného dňa fakírom.

Podobný pocit čohosi neobyčajného mal tak trochu aj včera, keď nasadol do lietadla. Cesta bola preňho neuveriteľným dobrodružstvom, lebo on sa pri mnohých verejných levitáciách nikdy neodlepil od pevnej pôdy vyššie, než povoľoval mechanizmus šikovne skrytý pod jeho zadkom, to znamená dvadsať centimetrov, ak bolo všetko dobre naolejované. A väčšinu noci hľadel cez okienko s ústami takými otvorenými, až mu šli puknúť sánky.

Keď sa už Ind dosť narozjímal na prahu pohyblivých dverí, rozhodol sa vojsť dnu. Aký paradox! povedal si pri pohľade na detský kútik nachádzajúci sa vo vstupnej hale. Ikea buduje v Indii školy a sirotince, ale do dnešného dňa tam nepostavila ani jeden obchod s nábytkom!

To mu pripomenulo, že cestoval vyše desať hodín autobusom a lietadlom vrátane, aby sa dostal až sem, a že mu už neostáva veľa času na vykonanie svojho poslania. Lietadlo mu odlieta na druhý deň.

Zrýchlil krok a kráčal nahor obrovským schodiskom pokrytým modrým linoleom, vedúcim na horné poschodie.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Francúzsko