Marko Čierny

ZMÄTOK V HLAVE

Elektronická kniha

Prológ

Kamera sa kĺže miestnosťou, kde dopadajú posledné lúče slnka, ktoré prenikajú skrz žalúzie ako paprsky ešte stále osvetľujú miestnosť pred tým než sa definitívne vydá do spárov temnoty mesačného svitu. Toho mesačného svitu, ktorý vládne nad nocou ako kráľ neohrozených snov. V týchto snoch, ktoré sa oddávna vnímajú ako niečo magické, ba priam až mystické. Práve tam sa odzrkadľujú všetky skryté pudy, ktoré sú vlastné človeku. Všetky skryté nádeje a túžby, ktoré akosi nevieme naplniť sa prebúdzajú práve na tých miestach, kde ukazujú svoju tvár. Všetky bolesti a slasti pozemského života nachádzajú ďalší zmysel práve v týchto miestach. A nad tým všetkým tróni už spomínaný nekorunovaný kráľ mesiac. A samozrejme nie je v tom sám má svoje pomocnice hviezdy, ktoré strážia nebeskú oblohu od západu do úsvitu.

Jemné, hypnotické a predovšetkým magické to tóny hudby znejú celou miestnosťou, ktoré akoby narúšali harmóniu a až idylu tohto momentu. Hlavne jej vládcovi, majiteľovi, ktorý leží zo zatvorenými očami v strede na posteli. Nielen hudba ale aj výraz tváre a strnulosť, ktorá je priam fyzicky cítiť, napovedá, že toto nebude žiadna ľahká noc. No ešte posledný krát je počuť zvuk, ktorý narúša inak pokojnú hladinu.

Čuduj sa svete, s osobou zo zatvorenými očami a ponorenou do postele to ani nehne. Darmo deti kričia

„Oci, Oci!“

Ocko ako by už bol v inom svete, vo svete kde niet miesto pre deti, či mŕtve osoby pochované hlboko v jeho duši.... Nie to proste niet!

A tak sa deti a ich predbiehajúci krik vracajú späť tam, odkiaľ prišli. No ešte pred odchodom, bozkajú ocka na líčko, každá z nich na jedno. Ako keby chceli povedať

„Vieme, že spíš a nechceš nám ani rozprávku na dobrú noc povedať, no napriek tomu ťa máme radi a posielame ti naše božteky aby ťa chránili pred nástrahami a výčitkami v tvojej hlave.“

Deti potichu zahrnú žalúzie, aby neprenikal mesačný svit a nepreberal moc nad snom ocka ležiaceho na posteli a zatvoria dvere. Ako keby od tejto chvíle bolo iba na ockovi, ostal sám v izbe zatvorený, no paradoxne ani o tom nevie. Hodinky na ľavej ruke mu ukazujú 3 minúty po desiatej v noci. Kamera ako by sa od toho počiatočného kĺzania – nadšenia, upokojila tiež a čoraz viac a jasnejšie smeruje plynulým približovaním k objektu záujmu tohto príbehu. A hudba do toho hrá čoraz jasnejšie.

Blíži sa!

Blíži sa bližšie!

Blíži sa ešte bližšie!

A ešte a ešte... až nakoniec vidíme tvár.

Ustarostenú tvár. Tvár plnú výčitiek . No jej to zjavne nestačí a ideme ešte ďalej a ešte a dostávame sa z tváre do hlavy, do mysle!

Kamera zrýchľuje a hudbu sa ňou drží krok, prenikáme do hlavy, do mysle, do tajov a zákutí ľudskej psychiky. Vidíme nervy ako si vymieňajú informácie, mále vlásočnice ktoré zachycujú i tie najmenšie vzruchy a posielajú svoje zistenia do mozgovej kôry.

Mieša sa tu minulosť, prítomnosť i budúcnosť a všetky ako keby splývajú do jedného, všetky tajné túžby, všetky VÝČITKY A POCHYBENIA, všetky radosti života, všetky myšlienky spolu vytvárajú jeden celok, ktorý sa berie slovo každú noc no a ktorý nám umožňuje vidieť a zažiť svet bez akýchkoľvek obmedzení. Je to svet v sne!

Kapitola prvá

Komplikácie

„Je to všetko iba sen, iba sen!“

rozplýva sa muž, ktorý tento sen sníva. Ako keby by si náhle uvedomil všetky súvislosti, všetky na prvý pohľad nepodstatné detaily zrazu dávajú zmysel. Bodaj by, veď mu toľko trvalo, dokým tomu sám uveril. Konečne je viac ako očividné, kto tu je šéf!

Ale kto je vlastne ten muž?

Ktorý sníva svoj sen, ktorý si to uvedomil, že sníva a ktorý nad tým všetkým preberá kontrolu. Kto to je?

No v prvom rade je to muž. Muž, priemerne vysoký beloch, zo svalnatou postavou. Celkom fešák v stredných rokoch, oblečený do bieleho ľahkého, neformálneho obleku značky Tom Ford s čiernymi šnúrkami na čiernych elegantných topánkach ale už s bielym opaskom a ponožkami a samozrejme košeľou a vreckovkou.

Na ľavej ruke hodinky, ktoré ukazujú stále rovnaký čas .Z nezameniteľnou iskrou v očiach a silným, výrazným vystupovaním, ktorý ho odlišuje od ostatných....

Je to bojovník na pohľadanie, sympaťák, no s jazvou na duši, ktorá sa ešte bude musieť zahojiť a nebude to len tak. Veď predsa človek padá a padá až celkom ako bájny fénix zhorí do tla a potom povstane silnejší a znova spadne a vstane a tak ďalej.

„Takto čelím všetkým skúškam osudu,“

hovorí a pokračuje:

„veď vari nie je to práve najprirodzenejšie človeku, že nás osud výmáčkne a pritlačí aby sme pochopili, čo je dôležité, aby sme tento celoživotný zápas nevzdali a povstali znovu a znovu!“

Nemožno nesúhlasiť, keď to hovorí sám autor tohto príbehu, no keby len vedel čo ho ešte čaká....

Čiže zhrňme to už poznáme postavu a už vieme, že sme v sne a tak sa logicky vynárajú všemožné otázky:

Prečo som tu?

Ako som sa sem dostal?

Čo mám urobiť, aby som odtiaľ to dostal?

Nechajme hovoriť samotnú postavu.

„Nie je to len taký hocijaký sem, je to môj sen. Ja ho snívam, ja v ňom vládnem, ja rozhodujem o tom, kto to bude a nebude a ako sa to skončí.“

Nie tak úplne a postava hovorí ďalej:

„No ale čo mám urobiť, aká je moja úloha v tomto sne?

Načo tu vlastne som?

Neviem síce moc, ale viem aspoň niečo. To že som tu má nejaký zmysel, to, že to vnímam mi dáva moc vytvárať a pretvárať, moc hľadať odpovede na otázky. Je to jedinečná príležitosť byť vo svete bez obmedzení, bez limitov. Som vedomý vládca tohto sveta. Znamená to aj to, že si môžem predstaviť osoby, ktoré milujem. Môžem spolu s nimi zdieľať túto jedinečnú príležitosť...“

No dosť bolo drístov, nie si taký veľký vládca ako si myslíš!

Ako všetci vieme v snoch sa odzrkadľujú naše vedomie a podvedomie. Naše myšlienky, stratené kdesi v temnote sa znovu hlásia o slovo, naše túžby a želania v živote tu dostávajú možno ešte väčšiu moc.

Naše city ako láska tu môžu mať až smrtiace následky!

Takže milý môj opatrne na to, čo si želáš, postupuj a odkrývaj radšej pomalšie ale za to istejšie. Po krokoch, po maličkých objavuj a hľadaj. Nastav svoje zmysly a vnímaj všetko to čo nevidíš! Len tak zistíš, čo je tvoja úloha.

V tom náš hrdina, mysľou nasmeroval svoju pozornosť na staršiu 10 poschodovú budovu pred sebou. A začali sa diať veci!

Drevené okná sa zrazu vymenili za plastové, tie staré popraskané steny akoby omladli o desať rokov. No to nebolo všetko, myseľ posilnená touto zmenou, ešte viac zintenzívnela svoju prácu. A budova rástla, rástla do výšky i do šírky, zo starých betónových stien prešla na elegantnú, modernú oceľ a ľudia v nej neostali bezo zmeny. Z tých starých spuchnutých tvári zo životom dávno odžitým sa mávnutím ruky stanú mladý dravci, prekypujúci energiou.

Takto sa menil svet, vyrastali budovy, menili ľudia, menili si hranice, ako by ani zem ani obloha nekončili, neodďaľovali sa od seba ale spájali sa a vytvárali svet bez hraníc .

Na čiernych elegantných topánkach čierne šnúrky zmenili svoju farbu na bielu.

„Možno by som mal trochu spomaliť, no cítim takú silu.“

Veru možno by mal spomaliť aby sa jeho vlastné túžby neobrátili proti nemu. Pretože je tu ešte jedna sila, o ktorej sám nevie, no ktorá je jeho súčasťou a ktorá sa bude snažiť urobiť všetko preto, aby mu znemožnila vykonať, to čo je nevyhnutné. Táto sila sa nazýva podvedomie.

„Čo je to zač to podvedomie?“

pýta sa náš hrdina.

Tak je to niečo ako vlastná hlava uprostred hlavy. Samostatný mozog v hlave, ktorý sa dá ovplyvniť ale von koncom nie riadiť, nato je príliš vlastný, nezávislý. V tomto podvedomí sú ukryté spomienky na minulosť, predstavy budúcnosti, všetky naše túžby najmä tie najtajnejšie, sny a pocity či city. Všetko sa spolu mixuje a ožíva počas spánku. Vtedy má nad nami najväčšiu moc. Práve vtedy a nie inokedy! Počas dňa sú to len útržky, ako zdrapy papiera, nevedomky sa vynoria a vtedy, keď na nás doľahne sentiment, no je to len chvíľa nepozornosti a zabudneme na to a znova pokračujeme tam, kde sme skončili. No počas spánku, to je ako keď niečo veľké padne do vody a rozvíria sa veľké vlny. Často menia smer aj naše konanie. Môže to byť nebezpečné...

V tom náš hrdina stretne známu tvár:

„Brat môj kde sa berieš?

„Ahoj braček, nezľakni sa nie som skutočný, privolal si ma svojou mysľou.“

„Ja? A prečo?“

„ Sám to neviem, možno ma potrebuješ, alebo si ma len chcel vidieť...

Aha no vieš, že toto je vlastne iba sen?“

„Áno, si iba projekcia. Pozri sa braček, čo som stvoril z tohto miesta, miesta podľa vlastných predstav. Všetko iba vďaka mojej mysli.“

„Je to pôsobivé, opatrne s tým! Tým, že takto prudko meníš tak pútaš na seba negatívnu pozornosť a to nikdy neostane len tak. Tvojmu podvedomiu sa to nebude páčiť a neostane to dlho bez odozvy. Moja úloha tu tým pádom bude pomôcť ti zistiť, prečo si tu. Čo máš urobiť aby si odtiaľto dostal preč! “

V tom ako kráčajú, rovno, priamo a smerujú čoraz hlbšie a hlbšie do centra, pohľady ostatných ľudí smerujú na ich tváre. Nie sú to prijemné pohľady!

„Musíme pokračovať, priamo do centra, tam nájdeme odpovede,“

hovorí naša hrdina.

Mračná na oblohe sa zaťahujú, všetko ako by sa ponorilo do hmly a chladu. Vo vzduchu je cítiť nebezpečie. A v tu náhle..

.Utekajú!

Kto?

No naši bratia.

Pred kým?

Pred zabijakmi!

Akými?

Zabijakmi vyslanými z podvedomia, aby im zabránili dostať do centra.

Utečú?

Utiekli...

skryli do jednej z budov, ktorú sám vymyslel.

„Mali by sme mať nejaký plán, inak nás dostanú rýchlo. “

hovorí náš hrdina a brat mu kontruje:

„Dobre, vezmi si toto. Je to mapa, ktorá ťa dostane do centra. Tam nájdeš odpovede. Ja ich odlákam!

Pôjdem opačne, von z centra, na okraj, ďaleko od teba...

Nie sú jediný, určite!

O mňa sa neboj, som len projekcia, keď ma zabijú...

Tak nič.

No teba, nesmú! Nie pokiaľ, sa nedostaneš do centra, nezistíš čo máš urobiť. Až potom môžeš zomrieť a zobudiť sa! Mysli na to! “

náš hrdina odpovedá:

„Ďakujem, za všetko, uvidíme sa, keď sa obaja zobudíme. “

Brat vyšiel von z budovy, ráznym krokom zamieril smerom von z mesta. Vytiahol zbraň, zastrelil jedného okoloidúceho, aby nalákal na seba pozornosť zabijakov. Tí si ho okamžite všimli, boli od neho ďaleko, no okamžite sa celý tucet rozbehol za ním. Brata už viac nebolo....

Títo zabijaci v službách podvedomia sú ako tieň snívajúceho, čiže vedomia. Ich úloha je zabrániť mu zistiť že je to všetko sen. Chcú aby si myslel, že je to naozaj, chcú aby sa naozaj bál, aby trpel, aby sa im a ich nadriadenému poddal aby, si myslel, že je nič, len tieň a prach. A keď sa ojedinele stane, že zistí že sníva, začne sa vzpierať, začne preberať kontrolu nad vlastným snom a tým pádom sa nad podvedomím, dovtedy neohrozeným kráľom sna, začne triasť stolička, je ich jedinou úlohou nájsť snívajúceho a zabiť ho skôr ako preberie celú moc zistí prečo je to, čo je jeho úloha v tomto sne.

Sú to tichý ochrancovia pokladu, šedá eminencia.

Vynoria sa a zase zmiznú!

Sú nedostihnuteľní!

A ťažko ich je zabiť ale predsa sa ich dá poraziť. Ako slabne moc podvedomia, slabne aj ich moc. Už nie sú taký rýchly, silný ich počty sa riedia. Vedia, že majú obmedzený čas. Medzitým sa snívajúci hrdina schovaný v budove, trošku poobzeral a zistil kde to vlastne je.

Nachádza sa v archíve sna!

Tu sa uskladňujú všetky materiály o snívajúcom, o priebehu sna, dokonca aj sa dá vidieť aj par ťahov dopredu. No ale to najdôležitejšie:

Je tu celá mapa sna!

„No, počkať, sen sa neustále mení a vyvíja podľa snívajúceho!“

hovorí náš hrdina.

A mapa tiež. Neustále sa mení podľa nálad a pocitov, podľa toho čo vieš a čo potrebuješ.

Táto mapa je len jedna!

Dovedie ťa do epicentra, o ktorom hovoril tvoj brat. Tam nájdeš odpovede, ktoré hľadáš. No je to taktiež aj sídlo podvedomia. Čiže konečne zúčtovanie bude nevyhnuté, na to aby si poznal pravdu. Bude to stret titanov, dvoch najmocnejších, dvoch zostávajúcich. Dosluhujúceho kráľa a jeho nasledovníka – dobyvateľa.

No mapa je umiestená na samom vrchole, tejto 100-poschodvej budovy. Je zabezpečená niekoľkými zámkami, tajnými chodbami, ktoré sa môžu neustále meniť pomocou mysle snívajúceho a toto všetko je ešte podporené zabijakmi z podvedomia.

V prvom rade sa treba dostať do horizontálne do stredu budovy, odtiaľ vedie cesta vo forme schodov alebo výťahu hore na vrchol, tam treba prejsť všelijakými tajnými chodbami, ktoré sa neustále menia a nakoniec sa dostaneš pred dvere, ktoré strážia zabijaci, ktorých keď prekonáš dostaneš sa do miestnosti v ktorej je mapa. Potom rovnakou cestou naspäť, no o poznanie jednoduchšie.

Pomocou mapy sa dostaneš skrz labyrint do epicentra, bez mapy ti to bude trvať podstatne dlhšie.

„Tak poďme na to, sem s tým! Čiže musím sa dostať do stredu tohto podlažia, to je horizontálny stred budovy. No ako sa tam ide? “

Chvíľu rozmýšľa...

„Už viem, pomocou ľudí, ony ma tam zavedú. Stačí si len vyhliadnuť niekoho kto vie, kde to je. “

Očami skenuje miestnosť, hľadá obeť. V jednom rohu vidí rodinu s deťmi.

„Tá my asi nepomôže.“ S iróniou v hlase poznamenal.

Na druhej strane vidí nejakých úradníkov, len takých zbežných.

„Nepodstatných!“

pokračuje ďalej, očami gúľa po miestnosti.

V tom niečo uvidí!

Ako keby si pomocou mysle povolal osobu, ktorá mu pomôže.

„Som istý je to ona, vymyká sa z bežnosti. “

Je to to krásna žena, v elegantnom kostýme s blond hrivou na hlave a figúrou, ktorá by stála za hriech. Na prvý pohľad je jasné, že je tu niekto. Ladnou chôdzou pristúpi bližšie, k nášmu hrdinovi a povie:

„Hľadali ste ma? “

On zo šarmom odpovie:

„To záleží na tom, či ma dovediete tam kam chcem. „

Ona s úsmevom povie:

„Na vrchol budovy, kde je mapa, ktorú hľadáte.“

Ako keby mu čítala myšlienky, že? Jeho odpoveď na seba nenechá dlho čakať.

„Vidím, že všetko podstatné už viete. Tak teda poďme na to, veďte ma. “

Aké je to jednoduché, keď myseľ myslí na to na čo má. No jeho myseľ myslela aj niečo iné, erotickejšie, sukničkára v sebe nezaprie...

Ako keby to zachytila aj druhá strana. Vzájomne sympatie boli na mieste a hneď sa to odzrkadlilo na farbe a atmosfére budovy.

Celá budova bola tým nasiaknutá a chytila jemný ružovo-červený nádych z hmlovým oparom ako v miestnosti zafajčenej cigaretami. Ako tak išli a popritom si vymieňali šarmantné a s iskrou nabité bonmoty. Ani si neuvedomili, a ocitli sa v strede podlažia.

Odtiaľ viedol výťah, nie schody hore až na úplný vrchol. Vtip je ale v tom, že výťah nie je nijako upevnený alebo zachytený.

Žiadne laná!

Či pohonný systém, proste výťah, ktorý sa vznáša a pracuje mimo zákonov fyziky. Vo vnútri žiadne gombíky s poschodiami. Len jedna malá obrazovka namiesto nich.

„Ako mu dám príkaz, že chceme ísť hore? “

pomysel si, no jeho šarmantná spoločníčka ho predbehla a znova ako keby mu číta myšlienky hovorí:

„Tento výťah funguje na princípe myšlienok. To znamená, musíš myslieť na to kam chceš ísť a on ťa tam dovezie. Prejdi k tej malej obrazovke, mysli na to kam chceš ísť a na displeji sa ukáže destinácia. Tú opäť v mysli potvrdíš on to zaregistruje, zavrú sa dvere a zbytok už vieš.“ Nuž teda náš hrdina pristúpil na túto hru. Podišiel k obrazovke, urobil všetko čo mal a zbytok si môžete domyslieť. Nebola to krátka cesta, ako keby to tušil a preto pri objednávke, primyslel aj čosi naviac.

Šampanské sa príjemne chladí, posteľ je nachystaná a ich vzájomné sympatie dostávajú nový rozmer. Toto nie je erotický príbeh typu 50 odtieňov sivej, takže detaily si ponechám pred seba. Napriek tomu to bodlo obom.

Keď vystúpili, prvá vec, ktorú museli urobiť je nájsť správne dvere. Čo nebolo také jednoduché, keď pre nimi bolo 10 vedľa seba zoradených, s rovnakou vzdialenosťou medzi sebou. Každé označené číslom od 1 po 10. Každé inou farbou zafarbené a s rozdielnou kľučkou.

„Jednoduchá voľba “ pomyslel si a pokračuje: „Sranda by bola keby všetky dvere viedli do tej istej miestnosti.“

No jeho už teraz milenka sa znova nenechala zahanbiť a hovorí mu:

„znovu použi svoju myseľ, mysli na to kam sa chceš dostať. Mysli na mapu. “

chvíľu dumal, predstavoval si, ako otvára dvere a vidí mapu. Nakoniec sa rozhodol pre biele dvere číslo jedna zo zlatou kľučkou.

Otvára dvere, chvíľka napätia.

Hudba bičuje vražedné tóny.

Nikto nedýcha!

A čo sa stane?

No čo sa nestane a s úsmevom len ironicky poznamená: „To som si mohol myslieť.“

„Všetky dvere vedú do rovnakej miestnosti.“ Stoicky poznamená po novom milenka, ako by sa nechumelilo.

Je to skutočne nádherná veľká miestnosť, ktorá vedie ešte k väčšej a nádhernejšej miestnosti. „Bodaj by nie veď to je sen, čosi prisníš to máš! Tu sa s ničím neobmedzujú.“ Po prvotnom nadšení zistili, že to nie je také jednoduché ako sa na prvý pohľad zdá. Pretože všetky dvere síce vedú do jednej predsiene a odtiaľ do veľkej miestnosti. Lenže tá je postavená ako bludisko, ako labyrint z ktorého je len jedna cesta von.

No poviete si, to nie je také ťažké, lenže tie steny majú vlastný rozum a sú neustále v pohybe. Hýbu sa, premiestňujú sa a cesta von sa tým pádom neustále mení.

„To bude výzva jak bič!“ hovorí a milenka ho provokatívne doplňuje:

„Ako milenec si sa predviedol, tak sa predveď aj teraz.“

Ide sa nato! Po týchto slovách, do slova vhupli do toho ako keby im to robilo radosť. Asi to bolo dané aj tým, že obaja mali dobrodružstvo v sebe, to teda najmä on, keďže ona je len

mysľou privolaná pomocníčka.

On už ako malí pchal nos výsostne všade tam, kam nemal a miloval skúmať a bádať všetko nebezpečné. Možno preto si vybral prácu spisovateľa-cestovateľa ktorý sa rád túla výhradne bez mapy, ktorý nemá stály pracovný čas, ktorý sa vždy vynájde a málo čo ho prekvapí. Na svojich cestách, ktoré si neplánuje, zažíva dobrodružstvo, nebezpečie i sex.

Teda pokiaľ sa nezoznámil zo svojou už nebohou manželkou, odvtedy to všetko robili výhradne spolu a potom čo sa im narodili deti tak už ako rodina, ktorá sa nemá kedy nudiť.

Predtým ako do toho vhupol už vedel, že najpodstatnejšia je myseľ a maximálne sústredenie na to, že chce zdolať labyrint. Už vie ako to funguje a je podstatne pripravenejší ako keď sa utekal skryť do tejto budovy spolu s bratom pred zabijakmi a tiež keď hľadal cestu ako sa dostať k mape.

Už nie je zmätený či vystrašený ale plne vie, čo má urobiť a dokonca si to začína užívať. Dokonca aj podmienky sna sa tomu podriadili, pretože slnečné lúče a celkovo prirodzené svetlo vo sne neexistuje tak aspoň hudba hrá veselšie a hravšie tóny. Ako taký James Bond na akcii, všetko zvláda zo šarmom.

No ale späť k akcii! Predsa len, to nie je len tak. Náš hrdina a jeho spoločníčka sa potia pri každom kroku, bludisko skúša ich nervy poriadne. Just a just sa nevedia pohnúť z miesta ďalej, pri každom pokuse, stále dookola...

vždy sa vrátia, na to isté miesto. Sú z toho evidentne frustrovaný, trvá to už poriadnu chvíľu, čo je pri tom, že to je len miestnosť aj keď veľká jednoducho veľa.

„Ešte že sa nezmenšujú steny a nie sme tu ako v pasci,“ hovorí spisovateľ-cestovateľ.

Na to sa začnú zmenšovať steny aj strop a pokiaľ rýchlo niečo nevymyslí, tak sa jeho cesta v sne skončí v tejto pasáži. Zdá sa, že podvedomie týmto spôsobom našlo adekvátnu zbraň.

„Nenašlo!

Nevzdám sa! “ hovorí si v duchu hrdina. „Rozmýšľaj do riti, podvedomie nám zabraňuje nájsť východ.

Nemysli na to. To je negatívna myšlienka čiže mínus. Ja myslím na to nájsť východ to je pozitívna čiže plus. – a + sa = - . Aha, takže ja musím myslieť tiež na negatívnu myšlienku čiže mínus. Lebo mínus a mínus je plus. Takto znegujem myšlienku podvedomia a dostanem sa z toho“.

Ako vymyslel, tak aj urobil, no zabralo to?

Dostali sa von.

Slovami šarmantnej spoločníčky, ktorá sa síce bála jak hovado ale v kútiku duše verila, že to zvládne: „Neprekvapil si ma“. S úsmevom trošku do nej zarýpal:

Mohla si ma lepšie pochváliť“. Milenka pokračuje:

„Na chválu bude času dosť keď získaš mapu, teraz náš čaká najťažšia úloha prejsť cez zabijakov. Pred tým, si my pred nimi unikol len tak tak“.

Zase je o krok napred pomysel si.

Na prekvapenie oboch a aj mňa, žiadny zabijaci na nich nečakali. Dôvod?

Tú ranu, ktorú vedomie vo forme postavy, nášho hrdinu zasadilo podvedomiu, nevedelo podvedomie stráviť. Bolo z toho roztrasené, značne nesvoje a úplne šokované. Bol to pre neho príliš tvrdý úder, a do kým sa spamätá a znovu začne robiť neplechu, tak nebude klásť odpor.

To znamená, aj to, že náš hrdina si môže pokojne vychutnať svoj úspech a nie je pri tom sám. Našiel nového aj keď iba dočasného spojenca v podobe ženy, partnerky, milenky. Ešte pred tým však stihol zobrať mapu. A bez najmenšieho odporu sa vrátil cestou späť do mesta. Vychutnával si, že ho konečne nikto nenaháňa, že mu nikto nejde po krku a začal pretvárať sen podľa svojich predstáv ešte vo väčšej miere ako to mu bolo na začiatku tejto kapitoly.

Mape, ktorú mal vždy pri sebe sa ešte úplne nevenoval ale vedel, že je čas pomaly prichádza. Čo to trepem, však čas vo sne neexistuje. Tak jej chvíľa pomaly prichádza.

Celý v bielom dokonca nielen šnúrky na topánkach či košeľa ale aj sako s nohavicami zmenili farbu na bielu. Čierne mu ostali topánky a vreckovka na saku.

A ony dvaja sú už v centre, kde jedným očkom pokukajú po mieste, kde by mohli zložiť hlavy. Milenka ukáže na hotel na rohu ulice, kde vyzerá, že nikto nie je.

„To je presne to, čo potrebujeme. Nikto ďalší iba my! Žiadna konfrontácia, kľud a trošku si oddýchneme, teda aspoň ja a potom budeme rozmýšľať, čo s mapou,“ pomyslí si a prídu bližšie.

Nikto. Nikde.

Celý hotel skoro prázdny. „Nebudete toto pasca. Vyzerá to tu veľmi podozrivo,“

myslia si obaja, no ani jeden to nepovie nahlas. Iba sa na chvíľou zastavia a pozrú na seba, pohľadom nedôverčivých očí, ako keby samy nechceli veriť, že toto nebude nejaká, neskutočne priehľadná pasca, plná toho najväčšieho klišé.

No nič, recepčný, kto tiež nevyzerá dva krát presvedčivo ich ubytuje. Podá im kľúče od tej najhoršie možne vypadajúcej izby, pretože

„Ako vidíte, ostatné je už obsadené,“ pritom hotel je takmer prázdny. Navyše tí hostia, ktorý tam sú a ktorých mali možnosť vidieť, vyzerajú ako tí s ktorými sa predtým pobili pri hľadaní mapy.

No im dvom to aj tak nevadí, sú taký hotoví fyzicky ale najmä psychicky. No najmä náš hrdina, však bodaj by nie. V živote sa neocitol v takej situácii, v akej je teraz, a ani sa mu o tom nesnívalo.

Berú teda kľúče od tej najhoršej z izby z rúk nepresvedčivého recepčného a v obkľúčení podozrivých pohľadov hotelových hostí, ktorých aj tak nie je veľa.

Ako by sa čakalo, kto urobí prvý krok.

Nikto ho neurobil a šťastne a bez ujmy na zdravý sa dostali do izby.

Nezabudnime na mapu, ktorá je schovaná v jeho boxérkach. Obaja rovno padnú do postele, nie však spolu. Zaľahnú ale ešte nespia. Náš hrdina si z boxeriek vyberá mapu, ktorá našťastie nevyzerá ako by mala 500 rokov a rozpadávala sa, takže nie je len na jedno použitie.

No po chvíli mu oči vyhlásia silný štrajk, takže preto mapu odkladá do trezora na izbe, zamkne kľučku na dverách nechá tam kľúč pre istotu. Okná pozatvára. Žalúzie zastrie. Padne po druhý krát do postele a oči mu už nemusia štrajkovať.

Ona už dávno spí. „Dobrý večer tu je hotel...kto volá?“ ozve sa z telefónu na recepcii. „.... muž a žena, áno práve sa ubytovali. Samozrejme zdržím ich a nič im nepoviem. Tešíme sa na vašu návštevu...“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

Kapitola prvá: Komplikácie