Clona

Poděkování patří hlavně mé ženě (teď už ano, žením se v den vydání knihy), která mi nezazlívala hodiny strávené u počítače a vždycky šla místo mě udělat domácí práce.

Velký dík patří rovněž všem betačtenářům, hlavně Deny Vlkové, Jiřímu Gavendovi, Nikole a Nikole Z.

Doba temna změnila svět k nepoznání.

Tam, kde kdysi tekly řeky, jsou teď vyschlá koryta. Tam, kde bujela civilizace, jsou teď města duchů.

Tam kde bylo nebe, je teď Clona.

Ano, svět už není, co býval. Jste-li slabí, morální, nebo nenosíte brýle s UV filtrem, nepřežijete to.

Ale to jsou všechno věci, které vás nezabijí hned.

Nemáte-li bojový výcvik, od malička nekráčíte cestou smrti a neznáte nic jiného, než boj o holý život, nepřežijete setkání se mnou.

A to tak dlouho rozhodně trvat nebude.

Clona

Díl první

Tomáš Sekerka

První putovali vesmírem po tisíce let.

Vlastně to není tak docela pravda. Pokud je pohyb definován jako měnící se vzdálenost jednoho tělesa vůči druhému, pak by označení jejich cestování jako pohyb bylo mylné. Protože pokud ve známém okolí neexistuje jediná molekula hmoty, definice je neplatná.

Ale přesto to tak bylo. Putovali relativní rychlostí, aniž by tomu něco nasvědčovalo. Jim to nevadilo. Času se možná báli, ale měli ho dost. Přesněji řečeno neměli žádný, protože neexistuje-li prostor, není ani čas.

Pokud se i nadále budeme držet lidských teorií a definicí, tak by se dalo říci, jelikož se První nedali zvážit ani změřit, že ani oni samotní neexistovali.

Pokud se nerozhodli pro opak – a to se stalo právě teď.

*

****

*

Erik

(r. 39 po D. t.)

Otec klečel v obývacím pokoji a dávil na koberec. Ani si nestihl sundat svářečské brýle na gumě. Vydával u toho tak hlasité zvuky, až jsem si myslel, že umírá. I když jsem ho nenáviděl, stejně jsem měl o něj strach. Sám jsem nevěděl proč a nesnášel se za to. Zvratky pleskaly o zem, měly stejnou barvu jako koberec, který jako by byl k tomu účelu přímo předurčen. Svezl se na zem a neobratně si stáhl brýle z hlavy. Měl žlutá bělma, ve světle svící vypadal jako Pekelný démon z knih, ze kterých jsme se učili. Maminka mě odstrčila a přiklekla k němu, aby mu podržela vlasy a otřela vousy od kousíčků houbového chleba, který upekla k snídani.

V takových situacích jsem se mohl bezpečně přiblížit, protože jsem věděl, že by neměl dostatek sil mě chytit a nařezat mi. Důvod k tomu nepotřeboval, jen jistou ruku. Byl to skvělý pocit, cítit se na chvíli silnější než on. Kdybych ho nakopl, svezl by se na zem a už by nevstal. Nebo by se po mě ohnal, ale byl jsem si jistý, že bych stihl uskočit. A kopnout ho znovu.

Maminka se ho snažila vytáhnout na starou pružinovou pohovku, zatímco na mě křičela, abych jí s ním pomohl. Neposlechl jsem, protože ona mě nikdy nepotrestala. Bylo mi jí líto, ale mohla si za to sama. Nakonec to vzdala a nechala bezvládného otce ležet na zemi. Jemu to bylo ostatně jedno. Dokud v ruce svíral hranatou láhev s hnědou pálenkou, bylo mu jedno všechno.

Dnes byl můj šťastný den. Dnes jela matka s ostatními ženami nakupovat do města a já mohl jet s nimi. Obyčejně jezdila jedna z mých starších sester, ale já se u otce zapřísahal, že je to jediné, co chci k narozeninám, a že zastanu dvakrát více práce u domu, než obyčejně. Rychleji už jsem pracovat nedokázal, proto jsem to vynahradil vytrvalostí a dřel celou noc až do rána. Vysmýčil jsem celý dům, v ledové vodě odplísnil a vypral peřiny, pomohl matce s běžnými pracemi, venku umyl všechna auta. Obzvlášť jsem si dal práci s otcovou dodávkou, na kterou jsem jinak nesměl ani sáhnout. Dokonce jsem zastal i práce, ke kterým mě obyčejně nepustili, jako třeba sušení cukrového keře a úklid pouštním liškám. Bylo jim potřeba vyčistit klece, vyměnit vodu a hlavně zkontrolovat, jestli si nepotrhaly pásky přes oči. Kdyby se moc dlouho dívaly k nebi, zešílely by. Tahle práce mi nevadila, rád jsem pozoroval ta roztomilá tělíčka s rezavou srstí a velkýma vyčnívajícíma ušima.

Udělal jsem tu chybu, že jsem ho vzbudil. Jenže jsem se nemohl dočkat. Podíval se na mě, jeho zamlžené oči mě s námahou zaměřily. Vstal, vzal mě kolem ramen v předstíraném přátelském gestu a pravil: „Že sem ti něco slíbil, si nevzpomínám. Ale nikam nepojedeš. To tě naučí, že pořádně makat se musí pořád, ne jenom když něco chceš. Navíc, kdyby ti prokletí neznabozi viděli, jaký je můj syn slaboch, nic by nám neprodali. Chraň Bůh, vždyť by to tu vzali útokem!” zasmál se. „Ne, ne, to i tvoje sestra má větší páru, než ty, to přece víš.”

Vlastně jsem něco takového čekal. Ale stejně mě zklamání zasáhlo víc, než jsem si chtěl připustit. Vykroutil jsem se mu a vyběhl schody. Odrazil jsem se od dřevěného zábradlí, až zapraštělo, a skočil do postele ve svém pokoji. Snažil jsem se nerozbrečet, ale slzy mi rozmazaly vidění, ať jsem se snažil mrkat sebevíc. Bože, jak já ho nenáviděl!

Přestože to otce dovádělo k zuřivosti, v tomto domě se plakalo dost. Dřív plakala maminka, když ji bil. Pak k nám přišla Vivian. Někdo ji našel v pustině s malou Nikki v náručí. On řekl, že to bude naše nová matka, a že se o nás bude starat. Vivian plakala ze všech nejvíc, skoro neustále. V poslední době však plakala nejvíc Marie, má starší sestra, a to pokaždé, když ji v noci navštívil. Její pokoj byl hned vedle mého, takže jsem kvůli tomu často nemohl spát. Marie mi bylo líto ze všech nejvíc. Vždycky se mu dokázala postavit. Když onemocněla má mladší sestra Veronica, dokonce na něj zvedla hlas. Otec jen odvětil, že žloutenku a jiné nemoci sesílá Satan na ty, kteří se dost nemodlí, a že kdyby Bůh nechtěl, aby sral na půdě, tak mu opraví záchod.

Musel jsem asi usnout vyčerpáním, protože mě probudil matčin polibek na čelo.

„Všechno nejlepší, chlapče,” zašeptala a něco vedle mne položila. „Dobře to schovej, Jack to nesmí vidět.” Dala mi další pusu a rychle odešla.

Byl to starý tablet. Tenký bílý plast na okrajích displeje byl zažloutlý, solární panel na vrchní hraně naprasknutý, ale pro mě to byl přístroj z jiného vesmíru. Byl dokonalý. Nikdy nezapomenu, jak mě fascinovala ta čtverhranná záře uprostřed temnoty mého pokoje. Bylo to něco nadpozemského. Takové věci byly v naší komunitě zakázané. Jedinou technologickou vymožeností byla rušička signálu umístěná na nádvoří, na špičce dřevěného kříže. Prý nás chránila před zlými duchy a pokušením.

V tom kousku božské technologie bylo nekonečné množství informací ve formě knih a audiovizuálních materiálů. Naprosto mě to uchvátilo. Každé nahlédnutí bylo pro mne šokující. A nejvíc to, že tam toho bylo jen pramálo o Bohu, Ďáblu a náboženství. Začínal jsem si uvědomovat, že to, co otec považuje za střed vesmíru, jiní lidé považují za prosté báchorky. Dokonce jsem se v knihách dočetl o jiných nenáboženských teoriích, které vysvětlovaly, proč nebe potáhla fialová clona.

O apokalypse a krvi nevěřících tam nebylo ani slovo.

Dozvěděl jsem se také o internetu. Nevěděl jsem, kde ho mám hledat, ale nebyl jsem natolik hloupý, abych se ptal kohokoli z okolí. Okamžitě bych byl označen za rouhače a zmrskán. Věděl jsem, co musím udělat. Musel jsem se dostat do města. Jenže jsem nevěděl jak.

O několik týdnů později, když jsme si sedli k nedělnímu obědu, měl otec dobrou náladu. To se moc často nestávalo, obyčejně ještě spal nebo trpěl kocovinou, a to se okolo něj muselo chodit po špičkách. Důvod jeho chování byl prostý. Pohádali se se sousedem nad kvalitou svých pálenek, načež otec pravil, že radši vypije dvě pinty vlastních chcanek, než aby přičichl k té jeho břečce. Z toho vznikla sázka a on ji vyhrál. Když se mu soused zdráhal vyplatit výhru - noc s jeho ženou - rozbil mu otec hlavu kamenem, jak nám později barvitě líčil. Měl štěstí, že soused přežil, jinak by trestu neunikl. Ani dobrá známost s knězem by mu nepomohla.

Matka nosila jídlo na stůl, malá Nikki vřeštěla a nahatá běhala za psem. Zvláštní bylo, že se ještě neukázala Marie s Veronicou, ty by si nedělní oběd ujít nenechaly. Vivian seděla těsně u otce, jeho ruku položenou na stehně. Skoro nemluvila, a když už, nikdy se dotyčnému nedívala do očí. Často ani neodpovídala na otázky - byla prostě mimo.

Otec pil a byl hlasitější a hlasitější. To byla má příležitost. Věděl jsem, že když to neudělám teď, budu toho navždy litovat. Odvážil jsem se zeptat se ho, jestli se mohu připojit k sestře a jet příští týden do města. Vyprskl smíchy, jako bych řekl bůhvíjaký vtip. Přitom popadl matku, která se ohýbala u kamen, a posadil si ji na klín.

„Ne, Eriku, to bys nemohl. Je mi to líto, ale na mně to nezáleží. Může za to tvoje matka.” Najednou zvážněl. „Víš, ty jsi, jak to říct slušně... hlupák, jo, to je to slovo. Po matce. Vysvětlím ti to. Ona je taky hloupá, o tom žádná, jenže je zároveň taky chytrá. Říká se tomu,” objal matku, aby dosáhl na láhev, „vychytralá!” Udeřil do stolu. „To je ono!" Chytil ji za bradu a pak sjel špinavými prsty níž a prsty objal její krk. Zrychlil se jí dech. „Pokud by odjely všechny sestry a ty s nima, neměl bych na ní žádnou páku, mohla by mi zdrhnout, chápeš?”

Moc jsem nechápal, ale vadilo mi, jak se k ní chová a že mi říká, že jsem hloupý.

„Nejsem hlupák,” řekl jsem tiše a snažil se v sobě dusit vztek.

„Ale jistěže jsi,” zamumlal. Už mu těžkla víčka. „Nic ani... nevíš…”

„Rozhodně ne podle IQ testů,” řekl jsem, ale už vtom jsem věděl, že jsem udělal chybu.

„Cos to řekl?” otec okamžitě vystřízlivěl. Měl zastřený zrak. Znal jsem ten pohled, nevěstil nic dobrého.

„Jacku, prosím tě,” vložila se do toho matka, která do té doby toporně seděla na otcově klíně. Odstrčil ji a shodil na prkennou podlahu. Vrávoravě se postavil, až převrátil židli. „Kdes to slyšel?”

Nemohl jsem mluvit. Vyschlo mi v krku.

„Odpověz, ty malej hajzle!”

„Pro Boha, Jacku!" křičela matka ze země nepříčetně.

„Ty laskavě zavři klapačku," řekl jí a naznačil kopnutí. Zaječela a dala se do pláče.

Využil jsem rozptýlení a chtěl utéct nahoru do pokoje, ale jako by mé tělo vědělo, že to nemá cenu - nohy jsem měl těžké a pomalé.

Otec mne chytil za vestu. Ta se roztrhla a na zem s nepřeslechnutelným „prásk!” upadl můj tablet. Otec na přístroj vyvalil oči, pokřižoval se a zdánlivě se uklidnil. Pak odešel do předsíně. Očima jsem hledal pomoc u matky, jenže ta byla stejně vystrašená jako já.

Když se vrátil, po tváři mu tekly slzy. V ruce držel stříbrný kolt.

„Pro lásku boží, já tě prosím,” matka se před ním plazila, zachytávala se jeho děravých nohavic.

Tentokrát otec nic nenaznačoval. Kopl matku do brady, až jí zuby cvakly a hlava zapružila, jako by měla krk z gumy. Vivian vykřikla a snažila se co nejvíce vtěsnat do rohu, až narazila na police.

„Copak nevidíš, že už je zatracený!” řval na ni. „Copak to nevidíš!” Pak vyrazil ke mně, ale vůbec si nevšiml Jonase, našeho psa, který štěkal a chystal se mu zakousnout do nohy. Zakopl, ale ještě by se mu podařilo udržet rovnováhu, kdyby se mu pod nohy nezapletla Nikki. Stihl se chytnout ubrusu, ale pak se zřítil se stolem i s veškerým nádobím na zem.

Bylo to jako ve snu, v mlze, jako by se vzpomínka roztekla do okrajů mého periferního vidění. Stál jsem u stěny a chromý hrůzou čekal, co se bude dít. Ale otec si mě nevšímal. Pomalu nakračoval k Vivian, která zdvihla jeho zbraň. Hleděla na ni, jako by nic podobného nikdy neviděla. Jako by nevěděla, co to je. Prohlížela si ji, pak ji otočila proti sobě a hlaveň vložila mezi rty, které si musela malovat červení. Jako kdyby měla všechen čas světa, pomalu vsunula palec ke spoušti. Ozvala se rána, ani ne příliš hlasitá. Jen takové prd, jako by to byla jen hračka na kapslíky. V rozpraskané omítce za ní se objevila dírka. Vivian se krátce rozhlédla, jako kdyby si nebyla jistá, jestli se něco stalo. Nakonec jí klesla hlava a svezla se na kolena k zemi. Dusila se, nebo spíš topila, kašlala a prskala krev.

Otec na ni chvíli vyděšeně zíral, pak se mu tvář zkroutila žalem. Poklekl k ní a držel jí hlavu v dlaních, dokud nezemřela. Vyprostil jí zbraň z prstů a otočil se na mě.

„To všechno je jeho chyba, je posedlý Ďáblem,” prohlásil. K něčemu sbíral odvahu a odhodlání.

Natáhl kohoutek a přiložil mi hlaveň k čelu. Byla vlhká a teplá, jako polibek matky před spaním.

„Nemám na vybranou,” šeptl otec.

Zavřel jsem oči.

Vtom se rozlétly dveře a zvenku k nám dolehl vzdálený křik a nářek. Prostor mezi veřejemi vyplnila široká postava. Byl to muž s pleší a dlouhými hustými vousy. Při pohledu na něj se mi jako první vybavil obrázek pračlověka z historických knih. Jenže to nebyl pračlověk - byl to válečník. Pod oprýskanou, ale kvalitní koženou vestou se mu rýsovala objemná neprůstřelná vesta se spoustou oblin a kapes naplněných zásobníky a náboji. Zpoza krku mu vystupovaly jílce dvou mečů. V ruce držel brokovnici. Nepodobala se té, jakou měl otec schovanou ve stodole. Byla mnohem masivnější, hlavně nebyly vedle sebe, ale nad sebou. K předpažbí měl lepicí páskou přilepené červené patrony se zlatým koncem. I když vypadal jako samotný Bůh války, zaujalo mě na něm něco jiného. Nenosil brýle. Každý venku musel nosit brýle s UV filtrem, to věděli všichni.

Otec se otočil a namířil revolver na něj. Muž nás všechny obdařil lhostejným pohledem, pistole si nevšímal. V jeho očích bylo jen podivné, poklidné prázdno. V porovnání s ním působil můj otec směšně. Byl malý a měl malou zbraň. Třásla se mu ruka. Nikdy jsem ho neviděl se bát. Stiskl spoušť. Kohoutek cvakl, bubínek se protočil, ale nic víc se nestalo. Asi došly náboje.

Muž se stále tvářil nezúčastněně. To mu bylo jedno, jestli ho můj otec zastřelí? Přistoupil blíž a rychlým pohybem ho praštil pažbou brokovnice ze strany po hlavě. Otec padl jako podťatý. Podle té rány, kterou jsem viděl, mohl být klidně na místě mrtvý. Cizinec se rozhlédl, jeho mrtvé oči zavadily o Vivian, rozbitý stůl a plačící Nikki - proboha, už přestaň brečet! - až se zastavily u mě.

Nevím, co mě zasáhlo víc. Jestli ten příšerný strach z toho muže a jeho pozornosti, nebo to, co se odehrávalo za ním. Má vlastní matka, jediný člověk na světě, kterému na mně záleželo, se odplazila do chodby a zvedala se na nohy. Z úst jí tekla krev, oči plné děsu a šílenství upírala na válečníka. Pochopil jsem, že se rozhodla. Rozhodla se, že mne tu nechá. Strach ze smrti náhle přehlušila bolest. Bolest na hrudi, bolest duše. Já se taky bojím, matko! Ale tebe bych tu nikdy nenechal!

Ten velký muž na mne stále zíral. A viděl mi až žaludku.

Matka udělala krok. Parkety zaskřípaly.

Muž se děsivou rychlostí otočil a vypálil. Nikdy jsem neviděl někoho pohybovat se tak rychle. Ozvala se rána jako z děla, v uších mi zalehlo. Nemalá síla matku odmrštila a roztrhla na dvě půlky. V tom otřesném představení jsem viděl, jak se dva kusy těla nerozpadly jen proto, že byly stále spojeny páteří. To, co z ní zbylo, narazilo do almary a skácelo se v odporně nepřirozeném úhlu na vlastní nohy. Rudá krev zkropila květinovou tapetu, stékala po oválném zrcadle.

Muž si plynulým pohybem zasunul brokovnici do pouzdra na zádech. V jeho obličeji se neobjevila lítost, smutek ani rozčilení, jediná známka pohnutí nebo citu.

„Postav se,” přikázal. Ani jsem si neuvědomil, že se mi podlomila kolena. Chladný tón jeho hlasu na mě působil jako výhrůžný hlas samotné smrti. Popadl mě za ruku a přitáhl k sobě. Pohlédl mi do očí, zdvihl mi bradu, poměřil mou výšku s vyšitým proužkem na opasku. Díval se mi na ruce, zkontroloval stavbu těla. Cítil jsem z něj pot a vůni žhavého písku.

Odkopl revolver, tasil vlastní pistoli a bez míření střelil otce do kolena. Ten se ihned probral a začal ječet. Válečník ho vzal za montérky a zdvihl, jako by nic nevážil. Nohou postavil židli a hodil ho na ni. Sotva, že se otec nezřítil zpátky na zem. Já jsem se zatím snažil dostat k Nikki, ale muž si mě přitáhl a vtiskl mi do ruky jeho pistoli. Hlaveň vecpal otci do oka a přidržel ho, aby se necukal. Až když si byl jist, že zbraň pevně držím, pustil ji. Pravil: „Ranou do oka malou ráží zvýšíš šanci, že se kulka dostane až dovnitř. Místo mezi okem a mozkem totiž nechrání kost.” Pistole byla těžší, než bych čekal.

„Ale proč… ” nedocházelo mi to.

„Buď zemřeš ty, nebo on,” řekl lakonicky. Věřil jsem, že to myslí vážně.

„Synu, synku můj, poslouchej. Jsem tvůj otec. Mám tě rád. To víš, ne?” žadonil. Páchl z něj alkohol a moč.

Měl jsem strach. Takový, jaký jsem v život neměl. Zamlžil mé vidění, ovládl mé tělo. Ovládl i mou paži. Jako bych to náhle nebyl já, kdo měl udělat to rozhodnutí. I kdybych chtěl, nemohl jsem. Já byl jen divák. Ten v pozadí, který nemohl dělat nic, jen čekat, jak to dopadne. Sledoval jsem, jak otci kane nudle z nosu, mlhavě, jako ve snu. Nevím, co to se mnou strach udělal, ale byl jsem sám překvapen.

„Promiň, nemám na vybranou,” řekl jsem a zastřelil ho.

Rána, pistole se mi vyškubla z prstů a spadla na podlahu. Otcovo oko se protrhlo v černý důlek, hlava mu klesla na prsa.

Muž sebral pistoli, sklonil se pro Nikki a vzal si ji pod paží. Druhou rukou chytil Jonase za obojek a vyšel do purpurově opalizující tmy. Šel jsem za ním. Nevěděl jsem proč. Momentálně jsem nevěděl nic.

Venku na nádvoří parkoval asi tucet impozantních vozidel, seřazených do širokého půlkruhu. Jak omámen jsem si je prohlížel. V záři plamenů hořících domů se leskly jako stroje z budoucnosti, jako mimozemští tvorové, jako nadpozemské přízraky. Něco podobného jsem nikdy neviděl. Otcův vůz byl hranatý a prokvetlý rzí, tato auta měla oblé tvary a ladné křivky. Ale to nebylo všechno. Byla pomalovaná barvami, opletená ostnatým drátem, či vylepšená špičatou radlicí nebo bodci. Na některých byly dokonce přivařené ruční zbraně.

Jedno z nich však ostatní překonávalo ve všem. Temná příšera, jejíž samotné kolo bylo větší než já sám, se vzorem, do kterého by se vešla má pěst. Vozidlo jako by se na mě usmívalo. Tento pocit vytvářely diodové pruhy, které se táhly z přední masky po obvodu celé karoserie. Svítily modře a jen díky nim byl vidět matně černý lak, který jakoby vstřebával světlo. Stroj byl bez jakýchkoliv úprav, ale respekt budila sama jeho velikost. Neuměl jsem si představit překážku, která by jej dokázala zastavit.

Někde ještě doznívaly poslední výstřely, ale většina mužů - vzhledem podobných tomu, s kterým jsem byl já - nosila do vozů potraviny, barely s vodou, zbraně a cennosti, někteří před sebou hnali ženy. Poznal jsem zrzavou Doris O'Connellovou, dceru apatykáře Kevina. Podívala se na mě ubrečenýma očima, poznala mě, ale rychle odvrátila pohled. Ruce měla svázané za zády.

Druhý den ráno jsme v táboře stáhli a upekli Jonase nad ohněm. Děti, včetně Nikki, prodali muži pánům v šedých oblecích.

Nikkol

(r. 41 po D. t.)

Když nepočítám pár mlhavých záblesků, jedna z mých prvních vzpomínek byla na bolest a žal. Ztratila jsem Jonase. Pamatuji si, že po mně doktoři, psychoterapeuti a jiní vážně se tvářící lidé chtěli počítat příklady, promítali mi obrázky, které jsem měla složit, a pořád jen opakovali slova jako ‚soustředit se' a ‚dávat pozor', ale já nebyla k utišení. Dali mi nějaké pilulky a spala jsem v postýlce pro malé děti, do které jsem se sotva vešla. Takhle to chodilo nějakou dobu, ale spolupracovat jsem začala až v momentě, kdy mi jeden z pánů slíbil, že mi pejska pomůže najít. Lhal mi, ale já mu tehdy věřila.

Nevybavuji si už, jak dlouhou dobu jsem tam strávila, ale když si pro mě přijeli Henry a Clair Bennettovi, moji noví pěstouni, bylo to pro mě jako vysvobození. Henry byl vysoký, hubený brunet s křivými zády a kravatou. Měl přátelské rysy a smutný úsměv. Clair byla o hlavu menší blondýna s krátkými vlasy. Byla vkusně oblečená a voněla. Byla hezká a řekla bych i mladá, nebýt několika mělkých vrásek na čele a okolo očí. Všichni byli šťastní a potřásali si rukama. Clair mě vzala do náruče a já si všimla, jak se jí a poté Henrymu stáhly zornice na normální velikost a nepatrně změnily odstín. Objali mne.

„Mami?” řekla jsem, protože jsem poznala, že s těmito lidmi už zůstanu.

„Budu tě milovat, jako bych jí byla,” řekla Clair, „ale tvoje matka nejsem. Na to nikdy nezapomínej, Nikkol.”

„A kde je moje máma?”

„Ona je… pryč.” Postavila mne zpátky na zem. „Zařídili to tak,” dodala, když si myslela, že už neposlouchám.

Henry mě vzal za ruku a odvedl do velké haly, kde to zvláštně vonělo a parkovala tam spousta podivných aut. My jsme nastoupili do jednoho z nejzvláštnějších - do krémově bílého auta, které vypadalo jako slepičí vajíčko.

Aniž by Henry nebo Clair cokoliv udělali, rozjeli jsme se. Chvíli jsme jeli uvnitř, sedačka pode mnou vrněla, ale potom jsme vylétli ven a vzhůru nad město, a to bylo teprv něco. Clair se mě ptala, jestli se tam ke mně chovali dobře, ale ztichla, když si všimla, že nevnímám a dívám se ven. Výhled mi vyrazil dech. Neuvěřitelně štíhlé a neuvěřitelně vysoké budovy se zabodávaly do mraků, jako by je mohly podržet, aby se nezlomily. Bylo jich tolik, jako by tvořily celý svět; vystupovaly ze země, dlouhé, zrcadlově třpytící se tyče, odrážející purpurové a fialové odstíny barev, jehlice z křišťálu. Mezitím se klenuly neméně působivé mosty, do prostoru vystrčené plošiny s parky, bazény a stadiony… Nechápala jsem, kdo to mohl postavit, a jak to dokázal.

„Proč jsou všechny ty domy stříbrné?” zajímalo mě.

„To jsou solární nátěry,” vysvětlil Henry.

A ta světla! Myriády světelných bodů, nápisů, rozsvícených oken, pruhů řídících vzdušnou dopravu, projekcí, reflektorů. Všechno to zářilo, jako by chtělo vyjádřit všechny barvy a odstíny, které existují.

Mírně jsme klesali. Několik létajících vajíček, jako to naše, se vznášelo okolo nás a pár lidí jsem zahlédla procházet se po cestách pod námi, ale jinak bylo všude pusto a smutno. Tolik budov, ale tak málo lidí? Kde jsou všichni? chtěla jsem se zeptat, ale pak jsem zaklonila hlavu a na všechno zapomněla. Výhled na Clonu těsně nad mraky byl omračující. Byla jiná, než jsem si jí pamatovala z těch několika málo momentů, kdy se mi podařilo nahlédnout skrz šátek, kterým mi maminka zakrývala oči. Normálně by mě vzpomínka na ni rozesmutnila, ale teď jsem se utápěla ve fialovém oparu. Zdálo se, že skrz něj prochází více světla, jako by se zapadající slunce snažilo procpat co nejvíce paprsků skrz, než skončí den. Skoro se zdálo, že Opona přestává být průsvitná a je skoro průhledná. Mohla jsem si představovat, jak sladce růžový mráček propluje bariérou, jako by se nic nedělo, a pokračuje ve své pouti dál, až do... vesmíru? K Bohu? Kam vlastně?

„Henry,” naoko ho pokárala Clair, a pak okna ztmavla a změnila se v bělostný interiér, a já neviděla nic. „Nedívej se moc dlouho nahoru, zlatíčko, nebo tě rozbolí hlava,” řekla a usmála se na mě.

Můj nový domov se nacházel v nejvyšším patře té nejvyšší budovy v okolí. Byl to spíš palác než byt, obrovský a nádherný. Uchvátilo mne zdravé bílé světlo linoucí se z kostkovaných panelů po celém stropě. Intenzita světla se měnila podle toho, jak jsem utíkala z jednoho konce obývacího pokoje na druhý, nebo dokonce podle toho, jestli jsem se do něj dívala nebo ne. Dveře se mi samy otevíraly a já se je snažila chytit dřív, než zmizí ve stěně. A můj pokoj byl úplně nejkrásnější. Byl tam chlupatý koberec a růžová pohovka, postel, která zajížděla do zdi a matrace, u které se dala nastavit tvrdost a starodávný stolek s šuplíky a stěny, na kterých jsem si mohla vybrat barvu…

„A sleduj tohle,” mrkla na mě Clair a věřte nebo ne, ale celá jedna stěna zmizela a já jsem viděla přímo na celé šarlatově osvícené město, na každý detail, až jsem se bála, že spadnu dolů a zabiju se.

Clair se rozšířily zornice a odešla. Dál jsem prozkoumávala pokoj. Otevřela jsem jednu ze zásuvek v knihovně. Doma jsme nějaké knihy měli, ale vypadaly jinak než tahle. Až potom jsem zjistila, že jsem v ruce měla digitální papír, ne knihu v pravém slova smyslu. Spustila jsem jej a vybrala náhodně ze seznamu knihu od editora Johna Faltze, Poslední aktualizace. Knihu nenapsal člověk, ale vygeneroval software nakladatelství Timefly. Chvíli jsem si četla, ale pak mě začalo rozčilovat množství reklam a animací. Vlastně mě vcelku rychle omrzely i ostatní zázraky techniky, musela jsem myslet na mámu a na Jonase. Clair mi říkala, že už jsem velká holka, ale asi ne dost velká, když musím pořád brečet. Jenže ať jsem se snažila sebevíc, slzy se nedaly zastavit.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Erik

Nikkol