PETRA NACHTMANOVÁ

POPELKA S HADÍ DUŠÍ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2019

© Petra Nachtmanová, 2019

Vydalo v roce 2019 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 19. a 17. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Melody Pond

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-25-0 (epub)

ISBN 978-80-88272-26-7 (mobi)

Peníze, nebo život

Kubovi Koranovi docházely síly. Během několika dní a nocí položil zcela jasnou otázku: „Peníze, nebo život?“ Ani jednou se nedočkal očekávané odpovědi. Čtyřikrát na něho přepadení odvážně ječeli: „Sakra, vezmi ten prokletej život! Skonči všechno utrpení. Tak rychle, dělej!“ A jednou přepadený muž neříkal minutu vůbec nic, zapálil si cigáro a pak ho kopl přímo mezi nohy.

„Neotravuj, magore! Soustřeď se na jiný věci. Hlavně ze svýho života vynech mou osobu a všechny moje přátele, jasný?“ Potom následoval pořádný kopací nášup od neznámého. Kuba byl rád, že se odplazil do křoví, kde ho během chvíle vyčmuchal vlčák, který se tu zrovna venčil s pánem oblečeným v noblesní kožené bundě.

„Azore, fuj! Nech pána, smrdí! Fuj! Ještě od něho něco chytneš. A klidně tě píchne nakaženou injekční stříkačkou.“

Pes poslouchal a brzy se vzdal nalezené oběti. Kuba se pak ze všech sil odvrávoral do bunkru v lese, kde kdysi nocoval společně s bandou bezva trempů.

Ještě dneska pajdal jako vysloužilec po letech služby za blaho lidských spoluobčanů. Na čas ztratil kuráž okrádat tímto stylem, kdy slušně položil dotaz a na nikoho se hned nevrhl. Neměl žaludek na to, aby někoho jen tak snadno odkrouhnul. Kuba pokaždé utekl a děkoval všem nebesům, že mu nedala do vínku schopnost zabíjet, protože by se už důkladně topil v prolité krvi.

Nechtěl brát nikomu život. Potřeboval prachy. Děsně moc prachů!

Právě se v pátečním prosincovém ránu toulal ulicemi města a uvědomoval si, jak moc ho rozčiluje padající sníh. Nesnášel zimu. Chtěl si každý rok vyjet do pořádného tepla. Kamsi za exotikou. Palmy nad hlavou. Moře před sebou. V ruce jeden z báječných barevných koktejlů s deštníčkem a dlouhým brčkem. Nohy v rukou masérky s obnaženým tělem a květinovým věncem na hlavě, ale i kolem krku... „Jo, jo... ostrovní krásky.“

Povzdechl si a vzápětí se zamračil. Krásky by bral jen na masáže a na obsluhu dobrým jídlem a pitím. Donášky až k jeho lehátku. Možná by i nějaký sex unesl, ale rozhodně ne žádné zaláskování a svatební orgie. V tomhle směru se ženami jednou provždy skončil. První manželka ho obrala po rozvodu o veškeré vybavení bytu. Nezbyla mu ani jedna pitomá vidlička na napichování tlačenky s cibulí. Druhá bejvalka ho hnusně vykopla z jejich společného družstevního bytu. Zároveň dostal i padáka v zaměstnání, protože si začala s jeho šéfem. Najednou držel v ruce jeden kufr hadrů a příruční tašku s několika maličkostmi.

Život v ubytovně ho strašně deptal. Denně tolik lidí kolem sebe. Chtěl přijít z brigády a mít klid, ne se s někým přetahovat o zaplacenou postel, nebo čekat hodinu na volnou sprchu.

Nakonec ho v jistém smyslu zachránila Máňa. Zkušená dřívější prostitutka a současná příležitostná žebračka. Od kolemjdoucích již vyprosila dost peněz, aby dohromady s úsporami lehké děvy pořídila malý byt. Žádná extra třída, podřadný byteček, kde věčně nefungovala elektrika a voda. Jenže tam měl vlastní postel, kde bez obav přespával. Máňa se ale poslední měsíce vrhla na alkohol. Už nedokázala zůstat ani půl dne střízlivá. Nesnášel ty její opilecký žvásty. Když se u ní plánoval zašít, musel dorazit s lahví vodky, aby na něho neprskala.

Byl u Máni jakýmsi podnájemníkem, tak co by chtěla? A navíc, ne sám. Chodila za ní jakási Julie, taky z ulice a ten její frajírek s přezdívkou Los.

Kuba se s ní sice několikrát vyspal, ale jen na začátku jejich seznámení. Pak se držel s intimnostmi zpátky. Posledních několik měsíců jí dával jasně najevo, že tady žádná svatební kytice nevykvete. Z Máni se stala obyčejná vdavekchtivá saň.

Dokud se neocitl na ulici, tak se živil jako řidič. Rozvážel zboží po republice a nenapadlo by ho ukradnout ani čokoládovou tyčinku. Na ulici však prachy nepadaly do klína. Co si člověk nevyžebral nebo neukradnul, tak nebylo. Různé triky se naučil od starého Pepka Záložníka. Nejčastěji si přišel na peněženku v obchodním centru a ve veřejných dopravních prostředcích. V cukrárně u Evuše se plánoval nechat chytit při činu a zavřít za mříže, kdyby mu větší suma peněz nevyšla. Takto by si zajistil spokojené přežití zimy.

Od Máni musel pryč. Co nejdřív. Dál už s ní nevydržel. V noci přišel do jejího bejváčku, přišourala se k němu v nějakém erotickém vytahaném prádýlku. Nejspíše ze sekáče.

„Vezmeš si mě, nebo ne?“ ptala se ho s cigárem v jedný ruce a se skoro prázdnou flaškou alkoholu v druhé.

„Kam chceš vzít, Maruško?“ ptal se jemně, protože v opilosti na ni zabíralo jenom extra milé jednání.

„Do obřadní síně, Kubíku.“

Začala škytat, a tak mu předala zbytek cigarety. Nalila do sebe pořádnou dávku vodky. Hodlal něco odpovědět, ale složila se mu před očima na koberec.

„Už máš dost, Máňo!“

Vytáhl ji bezvládnou na gauč a všiml si, jak svou žádost o vdavky vzala ve velkém stylu – chlebíčky, chuťovky, víno a plná miska nakrájených pálivých klobásek, které tolik zbožňoval. Přikryl ji aspoň dekou, aby neřekla. Snědl pár okoralých chuťovek, dva chlebíčky a klobásky si vzal k sobě do pokoje.

Ráno se vzbudil ještě za tmy a potuloval se sem a tam. Musel něco vymyslet. Peníze by všechno hravě vyřešily. Koho má okrást, aby nešlo jen o pár stovek? Kam zajít? Šel by do banky, ale bál se brzkého odhalení. Před více lidmi panikařil a nasadili by mu pouta na ruce dřív, než by si ty cenný papírky pořádně osahal.

Díval se, jak se děti houfují u autobusů a čekají na odjezd do školy. Začalo víc sněžit. Dětem se sníh líbil. Komu by se padání vloček nelíbilo, když by se mohl kdykoliv vrátit domů do tepla? Asi se pěkně dlouho neohřeje. Možná půjde vystrašit někoho do té banky, tak ho aspoň na několik měsíců zavřou. Jenže v base by zase potkával hodně lidí a znovu by se necítil nejlíp.

Chtělo by to zázrak.

Opravdový nebeský zázrak, kdy by penízky hezky spadly z nebe a pořádně by se napakoval.

Prošel ulicí, zahnul do aleje, pokračoval kolem jednopatrových rodinných vilek, přeskočil příkop na pravé straně silnice a mířil k zasněženým stromům a keřům. Pochodoval po okraji louky. Již půlhodinu hustě sněžilo a neviděl ani na krok.

Muselo se to stát. Zakopl o něco napůl zasněženého a jen tak tak se zachytil o větve nejbližšího keře. Bohužel, zledovatělé ostny se mu zabodly do kůže přes tenké vlněné rukavice. Sykl bolestí a stáhl si rukavice. Když se díval dolů na zem, došlo mu, že tam je sice něco krvavého, ale nejde o jeho krev...

„Bože na nebesích, já mám snad vidiny samotnýho bankéře!“

Opatrně se sehnul k zemi, a než se dotkl pokladu v roztržené igelitové tašce, nasadil si zpátky své vlněné rukavice. Před ním ležela pořádná hromada peněz. Některé bankovky byly potřísněné krví, ale to ho momentálně neznepokojovalo. Rozhodl se vše odnést a pak opatrně sledovat, jestli se po nich někdo neshání. Bankovky i mince vypadaly jako uložené v mrazáku, napůl zaváté sněhem, ale perfektně ztvrdlé mrazem. Slepené je narval k sobě do batohu, a dokonce použil i záložní látkovou tašku, jelikož batoh vše nepobral.

„Však se u mě zahřejete. Nebojte se, prašulky moje.“

Několikrát se rozhlížel kolem sebe, jestli se tady někdo nepoflakuje. Na to, aby zjistil, že tudy jen tak někdo neprojde, nemusel okolo slídit jak pes. Naposledy se podíval na všechny světové strany, nasadil úsměv a vydal se tam, kam původně šel – do bunkru. Nyní se mu bude daleko lépe přemýšlet, co se svým životem udělá dál.

Do večera napadlo dobrých dvacet centimetrů sněhu a přes noc přibylo dalších deset. Hustě sněžilo ještě tři dny a noci. Každý se zabýval odklízením hald sněhu a řešením silniční kalamity. Sníh začal roztávat až v neděli. Nikdo neměl do té doby ponětí, že o několik metrů dál v poli, kde u křoví našel Kuba dva miliony korun, ležel mrtvý člověk.

***

Kuba Koran nebyl žádný hlupák. Moc dobře věděl, že peníze někde chybí. Nejprve hledal informace, jestli někdo nevyloupil poštu nebo banku. Ovšem nic podobného nikdo nehlásil, ani noviny o ničem nepsaly. Muselo jít tedy o něco jiného. Krev na penězích mu jasně říkala – tady nešlo o žádnou náhlou „ztrátu“ životních úspor. Nalezený obnos činil dohromady 2 135 525 Kč. V bunkru o všem rozmýšlel v dostatečném klidu. Hned další den ráno konal a utrácel drobné mince. Rád by se dozvěděl, komu peníze patřily, ale nebyl blázen, aby na vlastní pěst pokoušel osud. A odevzdat nález na policejní stanici? Ani nápad! Plánoval něco jiného.

Nejprve se chtěl zbavit několika zakrvácených pětitisícovek, ale nakonec je odložil stranou a začal od nejmenších hodnot, aby nebudil pozornost. Pozvolné utrácení přerušila jedna nevyhnutelná větší investice. Došel na tržiště nakoupit několik kousků lepšího oblečení, ale ne zase tak dobrých, aby na sebe upoutal zbytečně moc pozornosti. Nikdo nesměl ani náznakem vědět o jeho balíku.

Během jednoho dne si pronajal malý byteček. Stačilo mít peníze, vypadat slušně, a už nikdo neohrnoval nos.

Vyřešil i vztah s Máňou. Zakoupil jí pár lahví alkoholu a karton cigaret. Dárek. Sice nerad dával dary, kterými se někdo ničil, ale stejně by nic jiného nepřijala.

„Maruško, stěhuji se. Našel jsem si vlastní byt.“

„Ty? Kdes sebral prachy?“

„Však víš, kdo umí...“

„Hajzle, udám tě!“

„Ale Maruš, to bys přece nedovolila. Sebrali by tě společně se mnou. A vůbec, když jsi tak zvědavá, dostal jsem práci jako hlídač parkoviště i s bydlením. Už mě tohle poflakování a riskantní zlodějina nebaví. Však sama dobře víš, já se zlodějem nenarodil, a k tomu neslavím žádný mimořádný úspěchy,“ zalhal zcela přesvědčivě

„Hmm, k čertu s tebou!“

„Něco jsem ti donesl. Na rozloučenou.“

Vzala si tu tašku celkem bez zájmu. Určitě byla na suchu, proto vypadala tak křehce. Stejně jako vždycky, když trpěla kocovinou a po ruce žádná první pomoc. Dokonce ji nezajímal ani obsah tašky.

„A kam se stěhuješ? Vezmi mě sebou.“

„Máňo, hrozně piješ.“

„Kvůli tobě!“

„Nesváděj nic na mě, já tě do ničeho nenutil.“

„Fajn, přestanu.“

„To nic neřeší, máš svůj byt. Já budu taky ve svým. Občas můžeme zajít na kafe nebo na oběd.“

„Tahle díra nestojí za nic. I tobě se to tady hnusí.“

„Máňo, vezmu si moje věci a jdu. Někdy se za tebou stavím.“

Vyprovázela ho s křikem a s nadávkami, pak zase s prosbami a milými slovy. V jednu chvíli mu jí přišlo líto. Kdysi mu pomohla a on ji nyní bez výčitek opouští. Musel. Ženská posedlá vdavkami se mu prostě nehodila. Odešel a nechal ji řvát na chodbě.

***

Kuba Koran se o zavražděném muži z pole dozvěděl deset dní po nálezu peněz a tři dny po zveřejnění článku v krimi rubrice denního tisku.

„Na poli nedaleko Veleslavína bylo v ranních hodinách nalezeno tělo muže. Neznámý zemřel následkem dvou průstřelných ran. Žádáme svědky, kteří by pomohli muže na přiložené fotografii identifikovat, aby se ozvali policejnímu komisaři na telefon…”

„Koukám, jak jsi do případu zažraný, znáš ho?” vytrhl ho ze čtení číšník Petr Kubka, když mu nesl objednanou gulášovou polévku s chlebem.

„Někoho mi připomíná. Ne, neznám ho, ale určitě jsem ho jednou viděl.“

„Dám ti dnešní tisk, tohle je už pár dní starý. Oni ho už identifikovali. Představ si, manželka se mu vrátila z Thajska, kde dovolenkovala s kamarádkou. Manžel zavražděnej a ona napěchovaná štěstím z dálavy. To je děs, co?“

„Hmm, to je,“ přisvědčoval známému a vzal si od něho dnešní noviny, kde si přečetl podrobnosti. Kuba ho hned poznal. Šlo o pána s vlčákem, který ho nedávno tak dožral svými proslovy. Vypadal už od pohledu namyšleně a ejhle, určitě se jednalo o nějakého grázlíka. Jinak by mu nikdo nezpůsobil střelná zranění, kterým podlehl.

Krev na penězích se neobjevila jen tak, to hned věděl. Proč by však pátral po zločincích, když mohlo jít o nehodu? Krvavé peníze mu však nic nezprotivilo.

Druhý den ho v novinách upoutala jiná zpráva: „Vražda z pole souvisela se smrtí dvou bezdomovců.“

„Ty víš něco o zabitých bezdomovcích?“ ukázal na titulek, když si zase seděl v restauraci u bývalého souseda. Konečně si k němu zase mohl sednout jako chlap, co má na pořádný oběd, ne pouze na polívku s tvrdou houskou. Ale jinak považoval Petra za prvotřídního chlapáka. I když Kuba neměl střechu nad hlavou, nevyhodil ho nikam na mráz a občas mu i dovolil přespat v kamrlíku u skladu, výměnou za noční hlídání.

„Jo, psali o nich asi týden před tím, než našli chlápka na poli. Noviny už ale určitě nemám, ty už jsou někde na zátop v kotli. Zkus internet.“

„Blázníš? Já s tím neumím. A nešlo by to nějak zjistit, o koho šlo? Dost by mě to zajímalo, protože možná jsem je znal a třeba bych mohl v něčem policii pomoct.“

Na policii se samozřejmě jen tak vymlouval. Nepatřil k bláznům, kteří by něco věděli a za dobrotu přišli i o poslední žebrací svobodu. Klidně by ho zavřeli za právě vyřešený zločin. Teď už jejich odsouzení nepotřeboval ani za mák.

„No, dobře. Počkej, až obsloužím stůl u okna a pak půjdeš se mnou dozadu. Najdu ti potřebnou zprávu a přečteš si to tam.“

Kuba Koran koukal jak smyslů zbavený. Takovou smrt nikomu nepřál. Vždyť i žebráci byli sakra lidi! Zpráva zněla dost děsivě:

„Ve čtvrtek byla k ránu nalezena dvě mrtvá těla v parku. Šlo o bezdomovce, kteří si nejspíše chtěli na lavičce oddávat milostným hrám a zapomněli na okolní mráz. Několik ranních návštěvníků parku tak mohlo zahlédnout dvě zmrzlé lidské sochy ve spodním prádle. Policie dorazila na místo činu do patnácti minut po zavolání kolemjdoucího na tísňovou linku policie. Ihned po příjezdu místo uzavřela...“

Kuba Koran se nedozvěděl prakticky nic. Ale aspoň poznal, kde se vše přihodilo a přeptá se svých známých z ulice. Co když šlo o Marii? Ta se tak neuváženě svlékala i v těch nejnepochopitelnějších podmínkách a na místech, kde by se nikdo neukázal ani s odhaleným palcem u nohy. Ne, o Máňu nešlo, vždyť ji viděl ještě v době, kdy už to měli tihle dva za sebou.

Slušně Petrovi poděkoval a zmizel pro více informací. Začalo ho zajímat, kdo byl ten frajírek v kožený bundě a proč ho začali spojovat se smrtí na ulici žijících lidí.

***

„Máňo, no tak, otevři. To jsem já, Kuba.“

Dnes u Marie bušil na dveře už potřetí. Jelikož hodiny ukazovaly sedm večer, obával se, jestli se opravdu hodně neurazila a neotvírá mu schválně. Nemusela být jenom doma. Stavoval se tu ve dvě odpoledne, pak ve čtyři a doufal, že v sedm už snad přestane trucovat, nebo odněkud dorazí. Jindy mu těch několik hodin nepřišlo jako věčnost, ale dnes se potřeboval od ní dozvědět důležitá fakta.

„Jo, v novinách se o tom schválně moc nerozšiřovali, když se to stalo. Vždyť jásali, jak mají o starost míň, když dva z nás zhebli,“ povídal mu Jarda Vocásek, když mu z kamarádství donesl nějaké krabičky cigaret, pivo, dvě obložené bagety a dva páry pořádně teplých ponožek.

„Ty si žiješ, kámo. Udělals banku?“ vysypal na něho ohromeně.

„Pracuju v jedný firmě. Nevím, jak dlouho, ale užívejme si, dokud to jde, že jo?“ zaperlil Kuba a poplácal starého dobráka přes rameno.

„Tak, co potřebuješ? Neříkej mi, že sis tak najednou vzpomněl přijít jen tak na pokec?“

„Tobě nic neunikne, Jarouši. Něco po tobě chci, ale jde jen o informace.“

„Dal ses k tajnejm?“

„Jasně, zrovna já. Čistě ze zvědavosti mě zajímá… Ty víš něco o páru umrzlých tady blízko v parku na lavičce? Psali o nich v novinách, ale nic konkrétního. Já jen, jestli jsem někoho z nich neznal.“

„Jó, tak to už tady ví každej. A v tisku nepsali úplně všechno. To víš, nehodilo se jim lidi informovat o násilí na spodině obyvatel. Někdo je k tý lavičce přivázal a nemohli se ani hnout. Ani kdyby chtěli, tak se z lavičky nedostali. Navíc, kterej blázen by si tam sednul ve spodním prádle? Jasná vražda, policajti vše věděli od začátku. Teď se to ještě víc zkomplikovalo s tím mrtvým chlapem na poli.“

„A co ten s tím měl společnýho?“

„Jo, hochu, to se ještě mezi nás bezdomovce nedostalo. Koluje hodně verzí, ale ani na jednu bych si nevsadil vlastní život.“

„A o koho tedy šlo?“

„O Dana Bezvouse, říkalo se mu taky Všivouš. Tu holku jsi asi taky znal. Říkala si Julča a pořád visela na Losovi, co kdysi seknul s prodejem drog a vrhnul se na podomní prodej. Jestli nenabízí i trávu rovnou k vysavačům a nádobí, to jsem nikdy nepátral.“

„Prodává kde co. Máně taky pořád dokola nabízel různý krámy. Jenže ji vybavení domácnosti zase tolik nevzrušuje jako vdavky.“

„Cože? Máňa se bude vdávat?“

„Chtěla by, jenže má smůlu.“

„Tys jí dal košem? Cha chá, tak si to užij. Zamilovaná ženská je horší než reklamní poutač na mlíko.“

„Chce se hlavně vdát, láska ji asi moc nezajímá. Nevím, proč si vybrala zrovna mě.“

„Tak doufám v parádní hostinu pro starý přátele.“

„Já se už potřetí ženit nebudu!“

„Jen nepovídej, ženský znají svý taktiky. Jak rozhodí sítě, chlap už nikam neuteče.“

Máňa ale nejspíš nebyla tak chtivá, jak si Jarouš myslel. Znovu se pokoušel dostatečně nahlas zavolat její jméno a prosil, aby otevřela.

„Máňo, netrucuj, otevři. Mám něco důležitýho.“

„No néé? Tebe bych tady nečekala ani ve snu. Co máš pro mě důležitýho? Nějaký dar na usmířenou?“

Otočil se ke schodišti, po kterém Marie dupala ke dveřím svého bytu. Vypadala střízlivě a celkem upraveně. Myslel na horší scénáře.

„Kdes byla? Už jsem tu dneska po několikátý.“

„Co tě to zajímá? Jsi snad můj starej?“ odsekla mu, ale pozvala po odemčení dál.

„Nezlob se, jen mě to zajímalo. Ty už nepiješ? Vypadáš střízlivě.“

„Říkala jsem ti snad, že přestanu. A našla jsem si práci. Stejně dobrou, jaká je ta tvoje. Vzali mě do bufetu. Prodávám chlebíčky, saláty, rohlíky a sladkosti dětičkám. Už mi teď nic nevyčteš. Důvody k hádkám pominuly.“

„Ale Máňo, tak to není...“

„Dáš si kafe? Fajn, jedno ti uvařím. Vyklopíš, co chceš a uvidíme, jestli tě vykopnu hned, nebo až v noci.“

Posadil se, a i když si přál jít rovnou k věci, ovládl se a nejprve Marii trochu polichotil. Přeptal se na i věci, které ho ani trochu nezajímaly. Schválně se přetvařoval. Sice stejně prskala, ale viděl, jak uhodil na správný hřebíček a v duchu určitě poskakovala štěstím. Usrkával horkou kávu a kousal do nabídnuté sušenky, když konečně došlo na výzvědy.

„Slyšela jsi o Julii? Já se všechno dozvěděl teprve včera a jsem z toho úplně mimo.“

„Jo, hrůza. Brečela jsem skoro hodinu. Má ji prý na svědomí nějakej magor, co ho našli před pár dny mrtvýho.“

„Ty o něm něco víš?“

„O něm ne, ale o Julii. Fakt skvělá holka a skončila dost hnusně. A proč tě to vůbec zajímá? Vždyť jsi ji nenáviděl.“

„Ale nech toho, nevadila mi.“

„Nekecej, vadila. A dost. Ani bych se nedivila, kdybys ji odkrouhnul sám.“

„Já?“

Zčervenal i za ušima z nepravdivého nařčení. To si skutečně nezasloužil.

„Sama víš, jak jsem měl problém zabít i tu myš chycenou pod postelí do pastičky.“

„Myši ti je líto, ale ženskou bys zamordoval bez lítosti.“

„Máňo, nebuď krutá.“

„Já a krutá?“ rozkřičela se. „Nesnášíš ženský!“

„To není pravda! Mám je rád, ale nesnesu, když mě k něčemu nutěj.“

„Aha, pán tvorstva, nemůže pro něžnou duši udělat ani krok navíc.“

„Máňo, ty nejsi vůbec něžná, ale vostrá jak sekačka na trávu.“

„Ne ne!“ vyřkla rychle a odmlčela se.

Kubovi jí přišlo najednou líto. Vypadala jako zraněná lvice. Smutná a oči se zamlžily slzami. Zadržovala je, ale nakonec se jí povedlo pláč překonat. Jen si utřela promočené řasy a pokusila se o úsměv, který ji nervózně škubal koutky rtů.

„Promiň, Máňo. Přehnal jsem to.“

„Ne, máš pravdu. Na chlapy vždycky vyjedu, když nedostanu to, co chci.“

Vypadala najednou nejistě. Usrkávala kávu a klepala se jí ruka. Asi by nejraději sáhla po skleničce něčeho ostřejšího, ale alkoholu by tady prý nenašel ani kapku. Všeho se zbavila. Nejspíš kvůli němu. On jí nakonec ještě dokope k tomu, aby se k těm zatraceným lahvím vrátila. Raději obrátil list.

„A co Los? Objevil se tady od tý doby?“

„Jo, objevil. Asi dvakrát. Vždycky přišel takhle večer a přespal vedle v pokoji. Ve vší počestnosti. Ráno zmizel dřív, než jsem se probudila.“

„A co povídal?“

„Říkal, že neví kudy kam. Choval se zmateně. Dost ho to vzalo. Ten první den, co se tady sám zjevil, vypadal jak šílenec. Oči vypoulený, nemohl najít ani záchod. Seděl tady, mlčel a hulil jedno cigáro za druhým.“

„Nic neříkal? Není to divný?“

„Ale jo, opakoval: „Chudák Julča, chudák, moje holka zlatá. Zmetek jeden!“ Tohle tady přeříkával poprvý. Podruhý se už jeho reakce o chlup zlepšily. Oznámil mi, jak si Julča zaslouží pěkný pohřeb a snad mu odpustí.“

„Odpustí? A co?“

„Nevim. Nedostala jsem z něho nic kloudnýho, ale on určitě ještě přijde a něco řekne. Ještě jsem zaslechla, jak si opakoval: „Něco mi na tom není jasný, něco nehraje. Na všechno přijdu.“ Potom mě ujistil o své další návštěvě, pokud ho neseberou.“

„Zase v něčem jede?“

„Nevím, ale Los nikdy nezahálí. Minule mi Julie povídala, chudák holka, to se tady ještě smála z plných plic, prý prodal jedný ženě v nejlepších letech dva kouzelný vysavače. S bonusem voňavých povzbuzovačů.“

„No jo, Los. Rád bych ho sehnal. Nevíš, kde má teď rajón?“

„Sám víš, všude. Jednou tady, jindy tam.“

Máňa mu ještě ochotně nabídla ledový čaj s příchutí broskve. Jindy by tyhle patoky vynechal, ale nestěžoval si, protože ho dosud nevyhodila ani po dvou hodinách nezávazného mluvení. Dokonce mu nabídla přespání. Raději neodpovídal, aby ji nerozčílil a dovolil se odejít na toaletu. Když tak seděl na míse, zrovna kdosi zazvonil u dveří. Stačilo pár slov, aby bezchybně určil nečekaného návštěvníka - Los právě dorazil.

„Ahoj, Máňo! Neobjevil se tady náhodou Koran?“

„Proč zrovna on?“

„Rád bych se ho na něco zeptal.“

„Ty máš ale štígro, je tady a taky tě shání.“

„A kde je?“ ptal se z kuchyně, kam rázně přešel a dodal: „Heleď, nechci ho tahat z tvojí postele.“

Kuba raději zůstal trůnit. Proč ho, proboha, sháněl Los? Nikdy se k sobě extra neměli. A najednou...

„Neříkalas náhodou, že od tebe odešel, protože najednou sehnal peníze?“

„Já nic netvrdila o penězích. Našel si práci s bytem a vypadal slušně oblečenej. A vůbec, on ode mě neodešel, jen se odstěhoval.“

„Tak, kde je?“

„Kde by.“

„Sakra, Máňo, nemám čas. Jestli tady není, řekni to rovnou.“

„Nějak ti otrnulo. Minule si sotva pípnul a teď na mě ječíš,“ spustila naštvaně.

„Kdybys prožila to, co já, taky bys z toho bláznila. Ale už jsem v pohodě.“

„Co tebe může ještě vytočit? Neprožil sis už peklo od začátku do konce?“

„Hele, nech si ty rozumy. Tak, zavoláš na něho? Nehodlám ho vidět ve spodkách, nebo ještě hůř nahatýho. Korane, vylez!“

„Neječ! Sedí na záchodě.“

Kuba Koran vešel do kuchyně a s úsměvem pozdravil.

„Nazdar, kámo. Dlouho jsem tě neviděl.“

„To je dost, že tě člověk najde. Ty se vyznáš v autech, že jo?“

„Jasně, potřebuješ něco opravit? Ale na nějaký moderní technologie zrovna nejsem, na to si pořizují jiný mašiny.“

„Není to nic složitýho, pár kosmetickejch úprav.“

„Koupil sis autíčko?“

„Dostal. Skoro zadáčo. Pěkná mašinka, ale vojetá. Prej si mě taky sháněl, tak si vyměníme službičku. Ven s tím, čas letí.“

„Vlastně jsem ani nic nepotřeboval. Jen jsem slyšel, co se stalo.“

„Chudák Julča. Já ji měl fakt rád, ale smrti nikdo neunikne. Ten hajzl to odskákal.“

„Už ho chytili?“

„Vždyť to jasně psali, ten mrtvej nejdřív zmizel i s autem a pak ho našli tuhýho. Všechno o bezdomovcích a žebrácích si zapisoval do deníčku. Dokonce i přesný průběh vraždy. Potom si to asi naplánoval vydat knižně jako trhák roku. A má vše spočítaný i s úrokama.“

„A co se jim vůbec stalo? Prý umrzli na lavičce.“

„Hrůza hrůzoucí.“

„Tys tam nebyl?“

„Já? Copak jsem umrznul s nima?“

„Bez Julie jsi nedal nikdy ani ránu. Nebo se něco změnilo?“

„Moje chyba. Poslal jsem ji za Všivoušem se zbožím. Já byl úplně mimo, braly mě křeče do žaludku. Myslel jsem, že zhebnu...“

„Aha.“

Kuba mu stejně dost nevěřil. Před pár dny byl úplně mimo a nyní z něho padaly věty suveréna? „Julie jednou musela zemřít, nikdo nepřelstí osud,“ povídal a vzápětí se přiznal, že identifikaci těla provedla její teta, jelikož on nemohl.

„Nemůžu se ani ukázat na policii, to by byla moje zkáza. Mám něco rozjetýho. Chápeš, Korane?“

Dovedl pochopit, ale stále nenastřádal dost důvodů ke stoprocentní důvěře. Najednou mu připadal až moc veselý, vždyť neuběhlo zase tolik času od doby, kdy Julča zemřela, navíc tragicky. Zaměří se na auto. Nechybělo náhodou tomu mrtvému z pole?

Pro dnešek se rozloučili. Los potřeboval znovu noclehárnu a Kuba měl tedy důvod se vzdálit. Máňa nezářila štěstím, ale které ženské srdce by odmítlo prosbu muže, kterému umrzla milovaná žena na lavičce? Tady šla stranou i její posedlost po Kubovi.

***

Ihned druhý den zamířil do své oblíbené restaurace a prosil o zapnutí internetu. Petr byl dobrý člověk. Kuba se už začal orientovat v základním hledání. Prošel si všechny články týkající se Jirky S., tedy mrtvého z pole a viníka umrzlých žebráků. Zajímavé, ale nikde se nedočetl o deníku Jirky S. Tím pádem nikdo netušil jeho obsah. Kdo by deníkovou zprávu šířil na vlastní pěst? Jedině sám Los! Ostatně, až se půjde zítra odpoledne podívat na auto, hned mu dojde, která bije. O autu se psalo – pátralo se po Fiatu Sedici vínové barvy a známá byla i státní poznávací značka. K usvědčení Losa tohle úplně stačilo. Záleželo na tom, s jakým typem vozu se před ním ukáže.

***

Sešli se daleko od města. Všichni tři stáli před automobilem bez SPZ. Los je sem dovezl vypůjčeným starším auťákem, který během cesty málem dvakrát úplně dosloužil. Jen se modlil, aby se vyhnul pěší túře s Máňou nočním lesem. Ta samozřejmě nechyběla, protože se Kuby držela jako klíště. Losovi rovnou řekla: „Jedu s vámi!“ Netvářil se nadšeně, ale nedovolil si odmítnout. Kuba si myslel, že snad sní! Auto stoprocentně patřilo Jirkovi S. Tenhle bídák ho ještě vtáhne do vraždy! Ne, to tedy ne. Krádeže odpouštěl a sám se jich dopouštěl, ale vražda? Brrr, hrůza jen pomyslet.

„Tak, co tomu říkáš? Krásný autíčko. Žádný extra luxus, ale lepší než nějaká starodávná herka.“

„A co je s autem?“

„Nelíbí se mi barva. Chci černou a nový pneumatiky.“

„Máš všechno?“

„Jasně, sehnal jsem, co potřebuješ. Dojdu ti pro nářadíčko.“

Po jeho odchodu se chytal za hlavu a mnul si nervózně čelo.

„Co ti je, Kubo? Vypadáš nemocně. Něco na tebe leze?“

„Máňo, to auto je kradený.“

„No, to mi bylo hned jasný. Copak by si Los ušetřil prachy? Ale to pro tebe není problém, ne?“

„Nebyl by. Jenže do vraždy mě nezatáhne. To neriskuju.“

Pověděl Máně všechno, co věděl. Slíbila mu podporu a rozhodně nesouhlasila, aby v něčem podobném pokračoval. Rozhodli se donutit Losa k přiznání.

Vrátil se během chvilky a dirigoval, co kde a jak.

„Nezlob se, nejdu do toho,“ opatrně mu pověděl Kuba a očekával bouřlivou reakci.

„A proč tak najednou?“

„Dokud nevyklopíš, jak jsi přišel k autu zavražděnýho Jirky S., nechci s tím nic mít.“

„Co se zajímáš? To je snad moje věc, ne?“

„Nehodlám být spolupachatel. Ani Máňa ne.“

„Já vás přece do ničeho nezatahuju.“

„Když ne, tak ne. Odvez nás zpátky.“

„Počkejte, vraťte se. Všechno vám řeknu. Já Julču musel pomstít, ten hajzlík si nic lepšího nezasloužil. Šlo o totálního magora. Fakticky.“

„Tak spusť, snad nejde o ságu na celý den a noc, protože je tady celkem zima.“

„Příběh začal celkem nevinně. Všiml jsem si, jak zmíněný chlápek chodí pořád s vlčákem kolem bezdomovců. Koukal na ně na lavičkách a něco si zapisoval. Jednou jsme šli s Julčou okolo a mně to nedalo, začal jsem provokovat.“

„Co ty tady, kámo? Jsi od novinářů, nebo potřebuješ přípravu na drsný podmínky?“

„Vy k nim patříte?“ ptal se chlápek v kožený bundě a vlčák na nás cenil zuby.

„My? Jednou ano, jednou ne.“

„Takže jo. Něco by mě zajímalo.“

„Ale nás ne.“

„Hele, jde o takový soukromý průzkum. Dělám si poznámky a pak o nejzajímavějším napíšu knihu.“

„Vystřel z naší zóny, tady ti nikdo nepomůže.“

„Ale jo, stačilo by několik cigár?“

„Umím si vydělat na cigára.“

„No jo, se šlapkou jde všechno líp.“

„Neurážej Julču! Jasný?“

„To bych si fakt nedovolil,“ řekl pohrdavě a smál se jak debílek. Měl jsem sto chutí mu vrazit pár ran pěstí, ale ten jeho vlčák hned pouštěl hrůzu. Od tý doby jsem znal jasný cíl: nandat mu několik ran, aby si uvědomil, že nikoho nebude ponižovat. A poštěstilo se mi. Nedalo tolik práce ho vystopovat, protože slídil kolem dokola a jednou dokonce i bez psa. Tahle příležitost mi neupláchla a já ji patřičně využil. Vytahovat se uměl, ale sil se mu nedostávalo, pokud nestál vedle pes. Belhal se s modřinama pryč a na čásek byl od něho svatej klid. Až do osudnýho večera. Sešli jsme se s Všivousem. Nikde ani živáčka, až on vyskočil z křoví. V ruce pistoli a rozkazoval, ať si sedneme na lavičku. Ruce mi secvakl do pout, abych nemohl nic dělat a svázal k sobě i nohy. Mě pak chytil a odtáhl od nich, pistoli mi namířil přímo na mozek a rozkázal, aby se Julča s Danem trochu odhalili.

„Vole, neblbni, vždyť zmrzneme.“

„Živočišný teplo vás zahřeje a vy dva si to tady rozdáte. Ať ten tvůj frajírek, děvenko, vidí, jakou vyfasoval kurvičku.“

„Neblázni, v takový zimě by se nikdo do ničeho nepouštěl.“

„Ale vy dva jo!“ vytáhl z kapsy mobil a rozkázal, ať se činí, protože natáčí. Jenže oba se začali strašně smát a výsměch přímo do ksichtu ho dožral. Přivázal je k lavičce, zacpal jim pusy a mě odtáhl ke svýmu autu. Strčil mě dovnitř, zavázal mi oči a jezdil nevím kudy. Pouta mi sundal, rozvázal mě. Pak mě vykopl v lese, kde nebylo ani živáčka.

„Vzrušující video ti určitě dorazí,“ oznámil mi na rozloučenou. Naštval mě a přísahal jsem si, jak mu vše pěkně osolím a jen tak lehce nevyvázne. Jenže já ani nevěděl, kde jsem. Motal jsem se sem a tam několik hodin, než jsem dorazil k domům. Pak mám úplný okno až do doby, kdy jsem šel ráno k místu s lavičkou. Jenže tam nic nestálo – ani lavička a nic jiného. Šel jsem cestou dál. Tam plno lidí a uzavřená zóna. Oni dva museli s lavičkou připoutanou k sobě někam jít, ale nikam do bezpečí se nedostali. Dozvěděl jsem se krutou pravdu. Našli je skoro bez hadrů. Asi je natočil, nevím.

Zpráva o Julčině a Všivousově smrti mě dostala. Pořád jsem čekal na její návrat. Zbytečně! A začal jsem s tvrdou hrou. Požadoval výkupný tři miliony výměnou za mlčení. Asi se bál, protože se dostavil na místo určení. Jednalo se o místo u lesa, blízko cesty, kam i v létě jezdilo jedno auto za den. Skutečný bájo.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Peníze, nebo život