PETRA NACHTMANOVÁ

POSLEDNÍ MILENKA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2019

© Petra Nachtmanová, 2019

Vydalo v roce 2019 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 18. a 16. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Artistic Studio

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-23-6 (epub)

ISBN 978-80-88272-24-3 (mobi)

Jedna milenka za druhou...

I nevěra má svá pravidla. Konkrétní znění závisí na okolnostech...

Již uplynulo dobrých deset let od doby, kdy se Iveta Medníková poprvé seznámila s milenkou svého manžela. Nevěděla, jestli raději brečet, řvát, rvát se, nebo se potají vyplazit ze společné ložnice a vymlouvat se na migrénu. Nakonec udeřila přímo.

„Ty máš milenku!“ oznámila úderně.

„Kde?“ vyhrkl zcela nevhodně a vystrašeně se rozhlížel po obývacím pokoji.

„Schovala se pod koberec. Mrtvá!“

Nadhodila udičku dokonale vyvedenému z míry. Chytil se líp než hladový kapr na tlustou žížalu. Heřman Medník neuměl v momentě pravdy zapírat. V minutě odhalení se skutečně díval na koberec. Hypnotizoval ho. Potil se. Koulel vytřeštěnýma očima na všechny strany. Mužův obličej měnil barvu do ruda, do zelena, zprůsvitněl. Boule pod kobercem se najednou rozpohybovala. Ukrytého kocoura Lenoxe ovládla hravá nálada. Jedním dlouhým skokem se přemístil z podlahy na křeslo, začal ho škrábat s neobyčejnou dravostí a provokativně zamňoukal.

„Necháš to? Neslyšíš? Nech to křeslo na pokoji! Vyškubeš látku. Copak se ničí krásný věci?“ okřikla kocoura. Nesměl si příliš dovolovat. A ne sám!

„Nechám ji. Ivet, skutečně ji opustím. Vyškubal jsem naši manželskou lásku z romantický zahrádky a zasadil na bahnitý území. Pokusím se vzkřísit nový záhonek. Začneme znovu. Líp. No, neodolal jsem menšímu úletu. Přísahám, šlo o úplně poslední milenku.“

„Hlavně nic nesázej. Kytky taky chtějí žít ve vyhovující půdě. Ne, kam si zamaneš, dokonce ani tam, kde si myslíš, že to pro ně bude nejlepší. A vůbec. Nemluvila jsem na tebe. Poučuju kocoura.“

„Aha. Stejně jsem rád, že jsi Blaženu nezabila. Stačí si představit bezvládný tělo okupovaný mouchama, policajty po celým domě, všude plno krve...“

„Já nevraždila, ale Blažena mínila zabít tebe, jestli se do roka a do dne nerozvedeš. Ráno si klidně zazvonila na dveře. Kroutila svoje dokonalý křivky, vypínala silikony a plivala sliny nenávisti. Chápeš? Klidně si sem nakráčí a zatěžuje moje ušní bubínky.“

„Fakt si dovolila přijít až sem? Cos jí řekla?“

„Co by... Ať tě klidně majzne a zakope do nejhlubší díry na konci světa.“

„Nenávidíš mě hodně?“

„Nenávidím a stále miluji. Bohužel. Zatím. Neboj se, řekla jsem jí úplně něco jiného. Že za vraždu dávají celkem dost let a na svobodu se dostane jedině jako svraštělá stařena. Chvíli nejspíš popřemýšlela o rychle vadnoucí kráse a omezení pohybu mezi čtyřmi ponurými stěnami. Křikla, že ti zavolá. Pak zmizela.“

„Víš, co? Zavolám jí sám a ukončím to vášnivý tango.“

„Ukonči hlavně vášeň pro cizí ženský, tango mi nevadí. Navíc klasický tance ti nikdy moc nešly...“

Zklamání bolelo. Deset let manželství se nedalo jen tak smazat. Iveta předstírala, jak prozrazení milenky zvládla s nadhledem, ale ve skutečnosti se jen nechtěla prohánět se slzami v očích kolem narušitele dlouholetého vztahu a dívat se do jeho rozesmátých očí. Ke všemu zlému, smutky ještě dlouho neskončily.

Mělo jít o poslední kus ze šuplíku sexem omámené životní seznamky. Jenže mozek míní, tělo mění. Blaženu nahradila Věra, Věru Anastázie, Anastázii Mariana a tak dále. Jedna nebyla hezčí než druhá. Jedna byla umělejší než druhá.

Iveta se obávala dne, kdy otevře ideální panně na dálkové ovládání, kterou pustil do oběhu šílený vědec znalý mužských chutí. O obyčejném životě nebude sličná panenka vědět nic, ale zato dokonale zvládne vibrovat všemi svými součástkami. No, aspoň měly jistotu, že je nikdy v budoucnu nenabídnou na trhu se sexuálními otrokyněmi. Maximálně dojde k vydražení na aukci s uměleckými předměty.

Ať už se nechaly vylepšit a vysát kdekoliv, uměly se natřásat natolik dobře, že se Heřman neudržel a neobešel se bez nich alespoň na minimálně jeden noční úvazek. Uspokojil svoje tajné vášně a zase se pokorně vracel do rodinného bludného kruhu.

A stále sliboval, jak se polepší, jak zapomene na sex mimo domov a kalhoty si svleče jenom u doktorky Mazlíčkové.

Jenže nedokázal dodržet ani půlku vyřčených slov.

A každá milenka se stala „skutečně poslední“!

K deseti poklidným rokům přibyly tři zaměřené na marný boj získat celého manžela zpátky, dva na vztek a nadávky a pět naprosto tolerantních. Tolerance spočívala v tom, že Iveta už moc dobře věděla o marné snaze požadovat změny. Něco nelze změnit, a tak se smířila s milenkovým hobby vlastního muže.

Dvacet let od sňatku přešli tichým našlapováním. Nebylo co slavit. Žili spolu, ale vlastně každý zvlášť.

A rozvod?

Ne, žádné drama v soudní síni nepřipadalo v úvahu. Ani pro jednu stranu. Nejspíš si oba na sebe příliš zvykli. Upřednostňovali žít jen tak vedle sebe než se úplně rozejít.

Podstatnou roli hrál i majetek. Dost slušný obnos na bankovních kontech. Dále nádherná vila za Prahou, obklopena obrovskou zahradou s nezaměnitelnou atmosférou.

Ivetina zahrada mohla po létech opečovávání soupeřit s proslulými světovými parky. Vášeň pro zahradničení a přírodu vystřídala lásku k muži.

Heřman si zařídil svoje soukromí na pravé straně prvního patra – pracovnu a ložnici, s přilehlou šatnou a koupelnou. K jeho pokoji patřila i terasa a schodiště, stáčející se přímo do zahrady. Stejně si Heřmanovy ženské návštěvy vybíraly spíše přední vchod v přízemí, protože přes zahradu to bylo o kousek dál k zaparkovanému autu.

Iveta si zabrala dva pokoje v prvním patře, kde skladovala a hromadila různé dary a věci, co se třeba někdy zužitkují. Spala v ložnici v přízemí, sousedící s koupelnou a s pokojem, kde si předpěstovávala bylinky a rostliny. Její domovní království doplňovaly společné prostory – posilovna, spižírna, obývací pokoj přecházející po levé straně v kuchyň a jídelnu. Obývák stejně většinou používala sama. Do kuchyně se Heřman taktéž dostavoval zcela nepravidelně, anebo alespoň v čas, kdy se Iveta pohybovala venku.

Slíbená Heřmanova věrnost se značně zpozdila a stále nenacházela správný směr. Poslední ženy už stačily vytvořit dlouhatánskou řadu zobrazující milostnou historii úspěšného muže. Vodil si je do domu. Do vyhrazeného prostoru.

Dříve si dost často přála válečný stav. Jen tak by si dovolila spustit palbu na každou nezvanou do jejich soukromí. Zůstala by bez trestu, protože by šlo o zneškodnění nepřátel. Později je prostě ignorovala. Sem tam je i po očku sledovala a posuzovala, kam se během času posunul Heřmanův vkus.

Za dlouhá léta milenkohraní vyšlo najevo jediné – žádná žena nezůstala s Heřmanem déle než dva měsíce. Dokonce se, se zvyšujícím Heřmanovým věkem, snižovala frekvence střídání milenek. Nejprve je měnil dost často. Poslední roky si je vodil mnohem méně. Asi už, chudák, vyčerpal svoje pravé chlapské libido. Čtyřicet pět je pro muže ideální věk, ale neplatí to pro všechny kusy. Svoji přehnanou aktivitu v mládí si měl lépe rozložit, aby zbylo dost i na střední věk. Tímto tempem už z něho ve stáří nezbude nic jiného než hodně obyčejná vysátá mumie.

„Jó jó, Heřmane, Heřmane! Každá mladice tě uhrane, ale tobě to bude brzy prd platný!“

Iveta se pousmála nad neštěstím vlastního manžela. Dostával se do věku pomalé, ale jisté zkázy. Užíval si života plnými doušky. Přepíjel se.

A čeká ho žíznivá doba...

***

Zářijové sobotní ráno se začalo ukazovat v plné síle. Předpověď počasí hlásila teplý den, což Iveta plánovala náležitě využít pro práce na zahradě.

Snídani si vzala do obývacího pokoje. Celozrnný chléb namazaný tvarohovou pomazánkou a posypaný nasekanou pažitkou. K pití hrnek zeleného čaje. Posadila se na gauč, opřela nohy o konferenční stolek a mezi jídlem si zapisovala poznámky. Blok plnila důležitostmi vyčtenými v knize o plánování, sázení a pěstování zelených zástěn v zahradě. Zrovna zkoumala správný řez u opakovaně kvetoucích růží, když se z horního patra ploužila jedna opatrovnice ženáčů.

Iveta si nechtěla všímat dnešní návštěvnice na milostné hrátky. Milenka ji naprosto nezajímala. Měla svých starostí dost. Žena je ale od přírody zvědavá. Aspoň občas ráda nahlédne, co se děje u konkurence. Jak asi vypadá ranní obličej poblázněné super baby?

Chůze milenky se nevyvíjela nijak rychle. Po schodech dolů se dost courala. Iveta zdvihla hlavu. Zjišťovala, v čem spočívá zádrhel svižného odkráčení do jiného bydliště.

Žádná sláva. Doufá, že se ta čarodějnice alespoň udrží na vlastních nohách, než opustí prostor vily. Milenka se ploužila, opírala o zábradlí a měla co dělat, aby se nezřítila dolů v kotrmelcích. Neodolala. Učinila naštvanou hlasitou poznámku.

„Slečno, dávejte na sebe pozor. Spadnete, zlomíte se a mě zavřou za vraždu.“

Nikdy milenkám netykala. Vykání jí dávalo jistý druh nadřazenosti. Byla o něco víc než ony. Vlastně o hodně víc, přinutila se to tak cítit.

Dívka nespadla. Dole pod schody se ale postarala o jiné vzrůšo. Až teprve na pevné zemi padla na čtyři. Než se Iveta nadála, vylila obsah žaludku na chlupatý kobereček s moderním barevným designem.

„No to snad nemyslíte vážně! Spěte si s mým manželem, ale zvracet mi tady nebudete!“

Milenka se na ni unaveně podívala a vypustila ze sebe další dávku přímo s dodávkou z vnitřních orgánů.

Ani kousek slitování! Ne!

„Provokujete? Copak se dneska nosí za módu? Zaneřádit ženáčův byt zvratky přímo před zákonitou manželkou? Laskavě si vyberte jiný druh pomsty za to, že se Heřman nerozvede.“

„Promiňte, chtěla jsem to vydržet až ven.“

„A tam už vůbec ne! Do mých záhonů pěstovaných květin? Umíte si představit, kolik mi dalo práce celou zahradu vypiplat k dokonalosti? A vy si tam usmyslíte vybudovat soukromý odpadní kanál!“

„Skutečně se moc omlouvám.“

Heřman si nabalil hodnou holku. Věděla, kdy se omluvit. Drzejší exempláře by Ivetě plivly do obličeje a přidaly nadávky z hodně peprného slovníku.

Když je člověku skutečně špatně, stane se z něho krotký beránek. Vlastně poslušná ovečka. Slíbí i nesplnitelné. Iveta odložila knihu, propisku i notes. Šla obhlédnout spoušť na zemi. Ze začátku hodlala ženu jen tak obejít a kopnout ji do zadnice, aby si obličej vymáchala ve zvratkách. Nyní už ale porazila tu chuť páchat škody na nepřátelském území.

„Dobře. Zvedněte se a jděte. Nebudu vás nutit do uklízení. Za chvíli dorazí uklízečka, tak si s tím poradí. Hlavně mi zmizte z očí.“

„Ano, hned vypadnu.“

Milenka se postavila na nohy. Zavrávorala. Udělala dva kroky a upadla do křesla.

„No, fajn. Posadila jste se.“

„Promiňte, nerada obtěžuji. Hrozně se mi motá hlava. Nemohla byste mi dát napít?“

„Proč já? Vám snad slouží můj manžel!“

„Heřman ještě spí. Promiňte, je to trapný. Kdybych nebyla těhotná...“

„Vy jste těhotná?“

„Ano, s vaším manželem. Hrozně si přál dítě.“

„Ten? Pche, nikdy žádný nechtěl.“

„Ale ano...“

„Ne, mě nepřesvědčíte. Vždyť si sotva najde čas na milenky, jak by zvládal věčné dětské otravování? Víc volného času nehodlá ze svého pracovního ukrájet, i kdybyste ho uhranula a mučila. Neupletla jste si to dítě s někým jiným? A teď to chcete hodit na finančně zajištěného chlapa?“

„Ne, v žádném případě. Klidně si může nechat udělat testy DNA. Heřman mi věří. Říkal, že nepotřebuje žádné zbytečné testování.“

„Chápu. Šrumec kolem testů mu zabere cenný čas na práci. Radši přikývne a nechá vás jít na potrat. V kolikátým jste měsíci?“

„Ve druhém.“

„No vidíte, do tří měsíců je zbavení se plodu legální. Jestli nedošlo k nějaké změně...“

Iveta vzala lahev vody ze stolku a nalila těhotné plnou skleničku. Žena ji vypila až do dna. Iveta ji ještě dolila a přešla ke skříňce, odkud vytáhla krabičku papírových kapesníčků. Podala je nezvané návštěvnici. Přece jenom začaly vést zajímavý rozhovor. Nepřála si, aby ta těhule zrovna nyní zvedla kotvy a zastavila se až v neznámém přístavu, kde si už Iveta sotva zajistí pokračování aktuálního diskuzního klubu.

„Heřman se skutečně nezajímá o potrat. Nenechá mi miminko vzít u žádného doktora. O naše dítě se postará stejně jako o ty další.“

„Jaký další? Jedno vám nestačí?“

„Zatím ano, ale nejde o mě. Heřman neabsolvuje žádnou otcovskou premiéru.“

„Tvrdíte mi, že si dává reprízu? Sotva. Můj muž nevede ve své evidenci žádné potomky. Jeho dítětem jsou burzovní zprávy, akcie a velké marketingové tahy. Ty opečovává každou chvilku.“

„Pletete se. Přece už má dvě. Helenku a Toníka.“

Iveta se posadila na původní místo. Dopila vychladlý čaj a hrnek zaplnila čistou vodou. Prvně uvažovala o chrstnutí studené vody sobě na obličej, ale včas se vzpamatovala. Zprávy o dětech ji přiměly k přemýšlení. Mozek však nepobral dostatek faktů a neměl nic k důkladnému zpracování. Nezahraje žádné divadlo bezdětné ženy, co se zblázní ze zpráv každého těhotenského břicha. Co zrovna ví, tahle vybledlá frajerka, o Heřmanově minulosti? Iveta se nadechla a usmála.

„Dvě? Ne, ani jedno. To bych o tom musela něco vědět.“

„Asi nevíte dost... Znám nejspíš zprávy, které vám zůstaly utajeny. Vidíte, na každé tajemství jednou dojde.“

„Spíš jsem se neptala. Heřman nemá děti. Kde si je asi schovává? V manažerském kufříku? Nebo je nacpal do USB disku?“

„Nemá je s vámi, ale má je...“

„Ne! Posbírané události si prostě pořádně protřídíte do pravd a lží. Nemá! Asi mínil děti z příbuzenstva, nebo jiné známé výrostky.“

„Chápu vás, nevěříte mi. Nechci se hádat. Zeptejte se manžela sama.“

„Aha, vzpomínám si. Dvě děti ukryl ve sklepě a nesmí nic prosáknout na veřejnost. Asi je přitáhl na pokusy. Nutí je jíst různé odrůdy jablek a čeká, kdy se promění na jablečné víly.“

Šlo o dost chabou poznámku. Mluvila jak bláznivka bláznivá. Osoba před ní pokrčila rameny. Tato debata ji nijak nepřiměla k výbuchu smíchu a ke sdělení, že šlo o vtip od vdavekchtivé milenky. Ivetě bušilo srdce. Jen představa, že Heřman tají skutečnou rodinu... Ne, blbost! Stále seděl doma. Denně se vracel do svého doupěte v prvním patře.

Milenka dopila druhou sklenici vody a omluvila se: „Už půjdu, promiňte.“

„Jen jděte. Zvládnete chůzi sama, nebo potřebujete podpěru?“

„Bez starostí, trefím dokonce sama ke dveřím. A pak se mi s přehledem podaří zdolat i cestu přes zahradu k bráně.“

„Bezva. Kdyby přece jen nastal problém, půjčím vám koště na podepření. Hole zatím nevlastníme. Hlavně mi nervěte nic ze zahrady a neškubejte větve stromům. Začíná podzim, chystají se na odpočinek.“

Milenka se s ní víc nebavila. Ani slovo. Nejspíš si myslela svoje. Praštěná manželka, nemající tušení o ničem, co se kolem Heřmana vrtí v krtečkovských kalhotkách a v nařasené růžové sukýnce.

Měl Heřman děti? Lhaní mu kdysi dělalo velké problémy, ale časem se mohl vycvičit v ostříleného lháře a tajnůstkáře. Přece neututlal tak důležité informace! Jistě zanechal stopy! Brzy přistoupí k podrobnému výslechu. Zeptá se ho na plány ohledně budoucího rozdělování majetku. Jestliže Heřman přemýšlí o obsáhlejším rozmnožování, mnohonásobně se zvýší i výdaje během života. Dědické řízení po smrti odhalí další odkrojení extra sum úplně cizím osobám. Možná se jich objeví desítky.

Ne, v tento moment se nedalo soustředit na vážnější věci. Uklízečka se dnes asi naschvál zpozdila. Toužila po pokračování harmonického soužití. Ovzduší nesmělo zapáchat ničím cizím! Sotva milenka bouchla dveřmi, Iveta vstala a odvrátila se hnusem od odporné nadílky na zemi. Chytila se okraje zábradlí pro případ první pomoci při zavrávorání. Některé vůně dovedou člověka vyvést pěkně z míry.

Zařvala k horní ložnici:

„Heřmanééé, vstávej! Něco tady zbylo po tvý návštěvě, rychle si to pojď uklidit. A dělej! Nechci mít uprostřed domu odpuzující smradiště!“

Volala ještě třikrát, než se ozvalo ospalé: „Jó, už letím!“

Lety do přízemí, za účelem splnění požadavků, tradičně nabraly značné zpoždění. Iveta nečekala, než dojde k pomalým krokům. Rychle vypadla na zahradu a vrátí se, až se v domě vše vyčistí. Vzduch i podlaha.

Poté nadejde čas na zákeřné výzvědy...

***

Zahrada nejdojemnějších rozkoší dokázala Ivetu dostat do úplně jiného světa. Všechna roční období nabízela kouzelné chvíle. Jen tak, bez nároku na oplátku. Zelené království se měnilo všem před očima, ale málokdo dovedl pořádně otevřít oči a zachytit nejpodstatnější. Iveta uměla vnímat originalitu. Často se kolem sebe rozhlížela a ještě frekventovaněji zajišťovala potřebnou péči.

V září se stále těšila z tepla. Po babím létě se dočká proměnlivého a nevlídného počasí. Nemá v oblibě chladné plískanice, zkrácené dny a to, jak čas nesmírně kvapí... Jenže vše patří k životu a snaží se nemyslet na přibývající roky. Podle zvyku vzala do ruky motyčku a procházela se mezi květinovými záhony. Na jedné straně kvetly růže, na druhé se v pestrosti předháněly jiřinky. O kousek dál se dívala na třapatky, slaměnky a statice. Nechyběly ani hvozdíky a sporýše. Záplava růžových, červených, fialových, oranžových a jiných odstínů ji dnes nedokázala úplně zklidnit.

Myslela si, že když se bude držet v ústraní, vyhne se citovým nepříjemnostem. Polovina známých by ji nejraději ukousala závistí. Dokonce i přes Heřmanův zástup milenek v horním patře. Snad i víc než polovina...

Přátele si vybírala hodně dlouho, ale ani tak mnohdy nepoznala skutečné záměry, ukrývané hluboko v srdci. Jak šlo o peníze, vynořovali se „přátelé“ dvacet čtyři hodin denně a do jednoho tvrdili, jak jim na Ivetě záleží.

Iveta a Heřman měli opravdu hodně peněz.

Iveta důvěřovala kamarádce Viole Kvasničkové. Viola nikdy nešetřila upřímnými slovy a řekla, co si myslí, pěkně od plic. Nikdy se nebála vypustit pravdu přímo do Ivetiných očí. I za cenu naštvání bohaté známé.

„Víš, co ti řeknu, Ivet? Jsi neskutečný blázen!“ bavily se sotva před měsícem na hodně opakované téma s nulovým efektem.

„Neříkáš mi žádnou žhavou novinku. Proto si s bláznem radši nic nezačínej.“

„Už jsem si začala! A hned tak tě nepustím.“

„Riskuješ přetažení z normálního světa do zamřížovanýho s ostrahou.“

„Proč ses na všechny mužský úplně vykašlala?“

„Jednoduchá odpověď – nestojím o ně. Poradím si se vším sama. A když ne, zaplatím odborníky.“

„Kdy jsi, prosím tě, naposledy prožila pořádný sex?“

„Kdykoliv chci. Stačí otevřít šuplík vedle postele v mý ložnici a hned na mě vrčí několik obšťastňovačů. Jeden se předhání ve výběru vibrací a pulzací víc než druhý.“

„Myslím úplně nezapomenutelný sex. S živým objektem.“

„Vždyť říkám. Jeden živější než druhý. A nezapomenutelný...“

„Řečičky, řečičky... Jsi krásná ženská a pořád mladá. Nemusíš se dobrovolně vzdávat mužský přízně. Když nechcete rozvod, dobře. Každý si ale hraje na vlastním písečku. A hlavně v milostných vztazích.“

„Baví mě se stahovat z oběhu.“

„Nejde o moc rozumný přístup. Otřepeš se, a bude pozdě. Heřman si užije podle gusta. A ty? Odkveteš jako každá květina. Stačí se podívat na tvou zahrádku. Opečovávej je, jak chceš, jednou přijde jejich konečná.“

„Nestraš mě zbytečně. Nebojím se stárnutí, ani smrti.“

„Kecáš!“

„Hele, v nejhorším znásilním vlastního manžela.“

„Nedostala jsi někdy chuť ho trumfnout?“

„Trumfem myslíš, že si pozvu sto potencionálních sexuálních mašin a nechám si to udělat na sto plus jeden způsobů?“

„Když o tom mluvíš takhle hnusně, tak se pak nediv. Láska a sex jsou přeci dohromady pěkná věc. A ty se umíš zamilovat!“

„Jo, ale ne až po uši, jenom po kolena... A trvá to maximálně týden.“

Asi ano. Možná si vymýšlela a vsugerovala si pravdy, které ve skutečnosti patřily do škatulky plné lží. Iveta se ve svých čtyřiceti letech cítila vyrovnaně a nabitá energií. Nejspíš, že se tři roky nepřiblížila k žádnému muži jinak než úředně. Vlastního nepočítala. S ním se vídávala, mluvívala, občas něco řešila. Nařizovala mu a někdy se i vyptávala. Nejspíš se jí sám pochlubí vyvíjejícím se potomkem. Přizná se i k dalším dcerkám a synkům?

Třeba stačil zaplnit jesle potomky a Iveta neví ani ťuk. Nezaložil snad vlastní sektu, kde si shromažďuje ulovené trofeje z mileneckých styků?

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Jedna milenka za druhou...